ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2023 року
м. Київ
справа № 334/1495/22
провадження № 51-1463 км 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                           ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                               ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції:
засудженої                                      ОСОБА_6 ,
захисника                                        ОСОБА_7 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, та засудженої ОСОБА_6 на вирок Запорізького апеляційного суду від 30 січня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12022082050000049,за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, раніше не судимої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 цього Кодексу.
Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено без змін - особисте зобов`язання.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.
Запорізький апеляційний суд, частково задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, скасував вказаний вирок у частині призначеного покарання та ухвалив свій вирок від 30 січня 2023 року, яким призначив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286-1 КК України із застосуванням ст. 69 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.
Строк відбування покарання обвинуваченій ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
У решті вирок суду залишено без змін.
За обставин, встановлених судом, ОСОБА_6 визнано винуватою у тому, що вона 08 січня 2022 року, приблизно о 22 годині 30 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ЗАЗ Деу», реєстраційний номер 
НОМЕР_1 , здійснювала рух по проїзній частині вул. Дніпровське шосе з боку вул. Істоміна в напрямку вул. Піщаної в м. Запоріжжі. В салоні зазначеного автомобіля перебували пасажири ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Під час руху в районі перетину вул. Дніпровське шосе з вул. Пожарського в 
м. Запоріжжі обвинувачена, діючи в порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, не переконалась в безпеці своїх дій, безпричинно змінила напрямок руху керованого автомобіля вліво, в результаті чого скоїла виїзд за межі проїжджої частини - на лівий газон з подальшим наїздом передньою правою бічною частиною транспортного засобу на електроопору.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир ОСОБА_8 отримала тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя та легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Порушення ОСОБА_6 вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженої через м`якість, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На переконання сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про призначення ОСОБА_6 на підставі ст. 69 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, належним чином не обґрунтував підстав з яких дійшов висновку про явну несправедливість призначення засудженій покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286-1 КК України. Так, без належного обґрунтування враховано непідтверджену матеріалами кримінального провадження обставину щодо неофіційного працевлаштування ОСОБА_6 , не надано оцінки обставинам вчинення кримінального правопорушення, зокрема тому, що засуджена у населеному пункті керувала автомобілем у стані алкогольного сп`яніння і грубо порушила Правила дорожнього руху України, створила серйозну загрозу життю і здоров`ю, як для пасажирів транспортного засобу так і інших учасників дорожнього руху. Протиправні дії ОСОБА_6 призвели до тяжких наслідків для потерпілої ОСОБА_8 , яка отримала тяжкі тілесні ушкодження. Крім цього, зазначає, що при ухваленні оскаржуваного вироку апеляційний суд ретельно не перевірив зазначені в апеляційній скарзі прокурора доводи щодо необхідності призначення засудженій покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286-1 КК України, не проаналізував і не надав переконливих відповідей на них, не навів у судовому рішенні достатніх та належних мотивів через які визнав доводи прокурора необґрунтованими.  
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженої через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду, призначити їй за ч. 2 ст. 286-1 КК України покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, перейшовши до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті, у виді громадських робіт. З урахуванням тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, визнання вини, щирого каяття, даних про її особу, що вона раніше не судима, до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується за місцем проживання, молодого віку, не перебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра, неофіційного працевлаштування, відшкодування шкоди ОСОБА_8 у повному обсязі та відсутність з боку потерпілої будь-яких претензій, прохання останньої про необхідність призначення покарання не пов`язаного з позбавленням волі, відсутність обставин, які обтяжують покарання, просить визнати наведені обставини такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі. Крім цього, звертає увагу й на те, що копію ухвали про відкриття провадження в апеляційній інстанції не отримувала, чим порушено її право на подання заперечень. Копію ухвали про призначення апеляційного розгляду також не отримувала, про дату та час довідалась із SMS-повідомлення. Під час апеляційного розгляду не змогла скористалася послугами адвоката, оскільки судове засідання відбулося в той же день, коли отримала копію апеляційної скарги прокурора.  
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 і засуджена  ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу останньої та заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора.  
Прокурор просила задовольнитикасаційну скаргу сторони обвинувачення та відмовити в задоволенні касаційної скарги засудженої. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що скарги прокурора та засудженої підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 286-1 КК України, у касаційних скаргах не заперечуються.
Відповідно до вимог ст. 370 КПКУкраїни судове рішенняповинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Доводи прокурора стосовно неправильного застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність та м`якості призначеного ОСОБА_6 із застосуванням ст. 69 КК України покарання, колегія суддів вважає обґрунтованими з огляду на таке.
Положеннями ч. 1 ст. 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, дійшов висновку, що звільняючи ОСОБА_6 , яку визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, який не підлягав застосуванню.
Частково задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, суд апеляційної інстанції скасував вирок місцевого суду у частині призначеного покарання та ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286-1 КК України із застосуванням 
ст. 69 цього Кодексу покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.
В обгрунтування апеляційний суд зазначив, що враховує дані про особу ОСОБА_6 , яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, працює неофіційно, пом`якшуючі покарання обставини у вигляді визнання винуватості та щирого каяття, добровільного відшкодування шкоди, а також думку потерпілої щодо призначення покарання не пов`язаного з позбавленням волі. Вищезазначене, на думку вказаного суду, істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину та дає підстави для призначення обвинуваченій з урахуванням положень ст. 69 КК України основного покарання нижче від нижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 286-1 КК України.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками апеляційного суду і вважає, що вони не ґрунтуються на вимогах закону, зважаючи на таке. 
Однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст. 69 КК України є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що приписи ст. 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте, у будь-якому разі, встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим. 
Так, апеляційний суд, визнавши щире каяття, визнання винуватості, добровільне відшкодування заподіяної потерпілій шкоди обставинами, що пом`якшують покарання, не обґрунтував того, як ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого  ОСОБА_6 діяння, наслідком якого є заподіяння тяжкої шкоди здоров`ю потерпілої.
Разом з тим, вказаний суд у своєму рішенні не надав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_6 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, керувала транспортним засобом, в салоні якого знаходилися троє пасажирів, чим поставила в небезпеку не лише своє життя, але і тих осіб, які перебували з нею в автомобілі, та інших учасників дорожнього руху, при цьому, грубо порушивши правила дорожнього руху, скоїла ДТП, в результаті чого одна з пасажирок отримала тяжкі тілесні ушкодження.
Зважаючи на вищенаведене, позиція потерпілої, яка наполягала на призначенні обвинуваченій покарання не пов`язаного із ізоляцією від суспільства, а також відшкодування їй в повному обсязі завданої шкоди, не мають вирішального значення, з огляду на суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_6 діяння у сфері безпеки руху.
Той факт, що засуджена не має судимості, є особою молодого віку, позитивно характеризується за місцем проживання, а також не перебування на диспансерних обліках не є достатніми мотивами для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 69 КК України та, зокрема, переходу до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті, - громадських робіт, на чому остання наголошує у касаційній скарзі.
Таким чином, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції, застосовуючи положення ст. 69 КК України, не навів переконливих мотивів свого рішення, як і того, що призначене ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік буде сприяти досягненню мети покарання, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання, яке не можна вважати справедливим, пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого засудженою кримінального правопорушення.
Виправлення засудженої є таким впливом покарання на її свідомість, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення. Виправлення виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженої, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, зокрема, і кримінального.
Досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженої покарання в її особистості відбулись такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення нею нового кримінального правопорушення з огляду на зміни ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення та засудження винуватою вчиненої нею суспільно небезпечної дії.
У контексті наведених положень, переконливого обґрунтування застосування положень ст. 69 КК України, в аспекті реалізації приписів статей 50, 65 цього Кодексу, оскаржене судове рішення не містить.
Разом з тим, що стосується доводів касаційної скарги  ОСОБА_6 в частині порушення апеляційним судом вимог ст. 401 КПК України, яке виразилося у не направленні їй копії апеляційної скарги прокурора, у зв`язку з чим обвинувачена була позбавлена можливості подати на неї заперечення, то вони є слушними.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 401 КПК України передбачено, що суддя-доповідач протягом десяти днів після відкриття апеляційного провадження за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції надсилає копії ухвали про відкриття апеляційного провадження учасникам судового провадження разом із копіями апеляційних скарг, інформацією про їхні права та обов`язки і встановлює строк, протягом якого можуть бути подані заперечення на апеляційну скаргу.
Разом із цим, відповідно до частини 2 вищезазначеної статті, усі судові рішення судді-доповідача під час підготовки до апеляційного розгляду викладаються у формі ухвали. Копії ухвал надсилаються учасникам судового провадження.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суддя-доповідач Запорізького апеляційного суду ухвалою від 22 липня 2022 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора та згідно ухвали від 01 серпня 2022 року було закінчено підготовку та призначено апеляційний розгляд (т. 1 а. п. 52, 53).  Копії цих ухвал та апеляційної скарги, а також пам`ятка про права і обов`язки, згідно із супровідними листами, були направлені учасникам судового провадження 
(т. 1 а. п. 83, 85), проте у матеріалах провадження відсутні будь-які належні дані щодо їх отримання обвинуваченою.
При цьому в ході дослідження технічного запису судового засідання апеляційного суду від 30 січня 2023 року не вдалося відтворити його зміст, оскільки у файлах, на які містяться посилання у журналі судового засідання та файлах на CD-диску, долученого до матеріалів кримінального провадження, частково відсутній звук, що позбавило колегію суддів можливості перевірити додержання судом апеляційної інстанції положень ст. 401 КПК України в частині своєчасного отримання обвинуваченою копії апеляційної скарги прокурора та подачі заперечення на неї, з урахуванням доводів ОСОБА_6 з наведених підстав.
Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що незабезпечення апеляційним судом у повній мірі процесуальних прав обвинуваченої, гарантованих ст. 47 КПК України, призвело до порушення її права на захист, яке у розумінні ч. 1 ст. 412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
За таких обставин вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду кримінального провадження, у разі встановлення апеляційним судом тих самих даних про особу засудженої, призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286-1 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, задовольнити, а касаційну скаргу засудженої 
ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Запорізького апеляційного суду від 30 січня 2023 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                                      ОСОБА_3