Номер провадження: 22-ц/813/1730/23 
Справа № 522/18572/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Власенко С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку, -

                                В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси до Одеської міської ради з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку, площею 190 кв.м., спрямовану у бік двору житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , згідно плану.
Позов обґрунтований тим, що на праві власності позивачу належить житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , та земельна ділянка, пл.0,0640 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, де він проживає разом із батьком – ОСОБА_2 , та сином – ОСОБА_3 . До цього будинку належить прибудинкова територія, пл. 190,0 кв.м. (14*14) спрямована у бік двору житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , згідно плану. На цій території були розташовані дворові приміщення (сараї), які позивач придбав у 2002 році у ОСОБА_4 ; сарай, фруктове дерево, маленький дачний будинок із дерев`яною верандою, придбані позивачем в 2002 року у ОСОБА_5 ; сарай для зберігання дров та літню вбиральню з погребом, придбані ним у ОСОБА_6 . Позивач також вказував, що дані приміщення він зніс та використовував цю прибудинкову територію для прокладання нової каналізаційної системи від його будинку до врізки у систему міської каналізації, довжиною 15 м, яка проходила по АДРЕСА_2 , крім того, дана земельна ділянка також є єдиним пожежним під`їздом до його будинку, про що свідчить технічний паспорт. Позивач зазначив, що дану земельну ділянку він огородив високим бордюром червоного кольору з метою запобігання можливості паркувати на ній автомобілі, виклав ділянку декоративною плиткою, довжиною 15 м із червоної глини, дбав про дерева, які розташовані на цій земельній ділянці, постійно володів та користування нею. 
За таких обставин, вважаючи, що за ним може бути визнано право власності на вказану земельну ділянку у порядку ст. 344 ЦК України, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку, відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 04.04.2023 року на 14-00 год., сторони не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи не подали.
Від апелянта позивача ОСОБА_1 29.03.2022 року надійшла заява про розгляд справи в режимі відео-конференції, яка задоволена ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.04.2022 року.
Судове засідання в режимі відео-конференції, призначене на 06.12.2022 року на 14-00 год., не відбулося через знеструмлення Одеського апеляційного суду, у зв`язку з чим розгляд справи в режимі відео-конференції відкладено на 04.04.2023 року на 14-00 год. 
Проте 04.04.2023 року ОСОБА_1 та його представник адвокат Орез В.П. до відео-конференції не під`єднались, не повідомивши про причини, і клопотань про відкладення розгляду справи не подали. 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки поважність причин не участі в судовому засіданні 04.04.2023 року о 14-00 год. осіб, які є учасниками справи, судом апеляційної інстанції не встановлена, а заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, й наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін та їхніх представників при таких обставинах не є порушенням прав сторін та їхніх представників щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18. 
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що: 
- власником даної земельної ділянки є територіальна громада в особі Одеської міської ради, у свою чергу позивач у порядку, передбаченого чинним законодавством, не отримував спірну ділянку ні в користування, ні в володіння;
- позивач знав, що земельна ділянка є комунальною власністю міста, тому він не може бути добросовісним користувачем;
- земельна ділянка як об`єкт цивільних прав не сформована;
- відсутні всі елементи юридичного складу, необхідного для можливості визнання за позивачем права власності на спірні приміщення за набувальною давністю.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду. 
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що: 
- позивач є власником житлового будинку та земельної ділянки, пл.0,0640 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, за адресою АДРЕСА_2 , про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.12.2007 року (а.с.3) та державний акт серії Р1 №476990 від 23.12.2002 року на право приватної власності на землю (а.с.4);
- згідно з технічним паспортом, виготовленим 25.12.2007 року на ім`я ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , вбачається, що ним фактично зайнята земельна ділянка 640 кв. м.;
- поруч з будинком, належним позивачу, розташована територія, площею 190,0 кв. м.(14*14) спрямована у бік двору житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . На цій території були розташовані дворові приміщення (сараї), які позивач придбав у 2002 році у ОСОБА_4 ; сарай, фруктове дерево, маленький дачний будинок із дерев`яною верандою, придбані ним в 2002 року у ОСОБА_5 ; сарай для зберігання дров та літню вбиральню з погребом, придбані ним у ОСОБА_7 . Позивач обгородив цю земельну ділянку і користується нею на власний розсуд.
Крім того, апеляційним судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року у справі № 420/17830/21, залишеного без змін Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Одеської міської ради щодо не розгляду відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного Кодексу України клопотання від 22.07.2021 року про передання у власність земельної ділянки, надання дозволу на розробку відповідного проекту відводу зазначеної земельної ділянки. Зобов`язано Одеську міську раду розглянути відповідно до вимог ч. 7 ст. 118 Земельного Кодексу України клопотання щодо передачі у приватну власність земельної ділянки площею 190 кв. м. (14*14), спрямованої у бік двору житлового будинку, згідно з планом будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) згідно з безоплатною приватизацією в межах міста та прийняти рішення з урахуванням висновків суду. В позовних вимогах про надання дозволу на розробку відповідного проекту відводу зазначеної земельної ділянки відмовлено.
Адміністративними судами у справі № 420/17830/21 встановлено, що:
- позивачу на праві власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , та земельна ділянка, площею 0,0640 га, для будівництва та обслуговування будинку та господарських будівель. До цього будинку належить прибудинкова територія, площею 190 кв. м (14*14), спрямована у бік двору житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Цією ділянкою позивач користується безперервно протягом вісімнадцяти років. 
- відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 476990 позивач на підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 15.10.2002 №529-ХХІV вже отримав у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0640 га, за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Акт зареєстрований в книзі державних актів на право приватної власності на землю 23.12.2002 №435/7554.
- 22.07.2021 року позивач подав до відповідача, Одеської міської ради, клопотання, в якому просив:
- передати у власність земельну ділянку, площею 190 кв. м (14*14), спрямовану у бік двору житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з планом для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка з згідно з безоплатною приватизацією в межах міста, оскільки законом передбачено відповідна приватизація 0,10 га, в той час, коли він приватизував тільки 0,0640 га;
- надати дозвіл на розробку відповідного проєкту відводу зазначеної земельної ділянки. До вказаного клопотання позивач додав правоустановчі документи на будинок, графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки.
-19.08.2021 позивач на своє клопотання отримав лист від відповідача, Департамента земельних ресурсів ОМР №01-26/937, в якому зазначено, що бажана земельна ділянка є прилеглою до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , на яку позивач вже отримав державний акт на право приватної власності на землю, відповідно до рішення Одеської міської ради від 15.10.2002 №529-ХХІV. Цільове призначення земельної ділянки – для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Враховуючи, що відповідно до п. 4 ст. 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність проводиться один раз по кожному виду цільового призначення, розгляд питання передачі у власність запитуваної земельної ділянки є неможливим. Однак відповідно до ст. 123, 124 ЗК України позивач може звернутися з клопотанням до Одеської міської ради щодо надання її в оренду. 
Колегія суддів виходить з такого.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Водночас, судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Так, за приписами ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад, а за п. 2 ст. 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» Київська міська рада має право визначати особливості землекористування.
Статтею 12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу) та інші.
Згідно зі ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
За ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 344 ЦК набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом і має свою специфіку. Таким спеціальним законом є Земельний кодекс.
Відповідно до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п`ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування.
Передання земельної ділянки на підставі ст. 119 ЗК України здійснюється у порядку передбаченому ст. 118 ЗК України.
Розмір земельної ділянки, яку може набути громадянин за давністю користування, визначається у межах встановлених ст. 121 Земельного кодексу України. Умовою набуття зазначеними суб`єктами такого права виступає добросовісне, відкрите і безперервне користування відповідною земельною ділянкою протягом 15 років. Добросовісне користування земельною ділянкою може бути пов`язане зокрема з оплатою земельного податку. Відкрите користування земельною ділянкою передбачає, що інформація про таке користування була відома уповноваженим органам, але вони не порушували питання про самовільне використання даної земельної ділянки. Безперервне користування означає, що земельна ділянка не залишалася без користування та знаходилася постійно в експлуатації не менше 15 років.
Наявність у сукупності всіх зазначених умов породжує у громадянина право на звернення до місцевої ради з клопотанням про передачу відповідної земельної ділянки у власність або надання у користування.
Встановивши, що власником даної земельної ділянки є територіальна громада в особі Одеської міської ради, у свою чергу позивач у порядку, передбаченого чинним законодавством, не отримував спірну ділянку ні в користування, ні в володіння і знав, що земельна ділянка є комунальною власністю і що він володіє чужою річчю, суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку, що позивач не може вважатися в розумінні законодавства добросовісним користувачем.
Також суд вірно зазначив, що позивачем не надано належних і достатніх доказів оплати земельного податку протягом останніх 15 років, що передували зверненню до суду з позовом про визнання права на земельну ділянку за набувальною давністю. 
Колегія суддів звертає увагу, що аналіз правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція ст. 119 ЗК України значно відрізняється від конструкції ст. 344 ЦК України та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки, навіть, дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (ст. ст. 118, 123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передання земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.
Між тим, позивач з посиланням на набувальну давність просив визнати за ним саме право власності на земельну ділянку, в той час, як доведене право набувальної давності в розумінні ст. 119 ЗК України надає лише право звернення до органу місцевого самоврядування, зокрема до Одеської міської ради, з клопотанням про передання земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.
Слід зазначити, що позивач вже звернувся до Одеської міської ради з відповідним клопотанням та захистив своє право в судовому порядку щодо належного розгляду його клопотання даним органом безвідносно до позитивного для себе вирішення спору щодо права набувальної давності, доведеність якої в судовому порядку надає лише таке ж саме право на звернення до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність без будь-якої переваги та гарантії позитивного для заявника рішення органу місцевого самоврядування.
З огляду на викладене, з урахуванням фактичних обставин справи, на підставі документів, долучених до позову, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки передбачені законом правові підстави для визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю відсутні.
Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують та зведені лише до самої незгоди з рішенням без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2021 року - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 10.04.2023 року. 

Головуючий                                 О.М. Таварткіладзе

       Судді:                                 О.В. Князюк

С.О. Погорєлова