Номер провадження: 22-ц/813/818/23 
Справа № 502/1583/19
Головуючий у першій інстанції Маслеников О. А.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Цюри Т.В., 
суддів Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С., 
За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 26 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Кілійської міської ради Одеської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-

ВСТАНОВИВ:
08 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до Кілійської міської ради Одеської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.2-3).
26 листопада 2020 року рішенням Кілійського районного суду Одеської області взадоволенні позову ОСОБА_1 до Кілійської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено (а.с.97-101).
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення Кілійського районного суду Одеської області від 26 листопада 2020 року повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю (а.с.108-111).
16 березня 2021 року Одеським апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від Кілійської міської ради. Відповідач вказує, що Кілійська міська рада вимоги апеляційної скарги визнає у повному обсязі та просить розглянути справу за відсутності відповідача (а.с.133).
20 липня 2021 року рішенням Вищої ради правосуддя №1612/0/15-21 суддю ОСОБА_2 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дану справу передану колегії суддів: головуючий – Цюра Т.В., судді: Колесніков Г.Я., Сєвєрова Є.С.
У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_3 у відставку на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 21.02.2023 року, суддею-учасником колегії визначено суддю – Сєвєрову Є.С.
В судове засідання, призначене на 20.04.2023 року з`явився представник ОСОБА_1 – ОСОБА_4 .
Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направили. 
17 січня 2023 року Одеським апеляційним судом отримано заяву відповідача в якій Кілійська міська рада просить суд розглядати справу без участі відповідача.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, ненадання жодних доказів щодо існування підстав для відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності сторін.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що судом достовірно встановлено, що позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача та не повідомлено суд про іншого спадкоємця, який є родичем позивача та оспорює його право на спадщину.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне вказати наступне.
Так, судом встановлено, що в обґрунтування поданого позову з урахуванням уточнень від 11.09.2019 року позивач зазначив, що житловий будинок та господарські споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належали на право власності - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у рівних частках, так як вищевказаний житловий будинок станом на 16 квітня 1991 року відносився до типу колгоспного двору, вищевказані особи мешкали в житловому будинку на 16 квітня 1991 року та були членами колгоспному двору, мали рівні частки у житловому будинку та спорудах по 1/3 частки кожному відповідно до ст.ст. 328, 355, 356, 357 ЦК України.
Вищевказаний житловий будинок, приналежні до нього будівлі та споруди відносяться до типу колгоспного двору, що підтверджується свідоцтвом № НОМЕР_1 на право особистої власності на жилий будинок від 31 серпня 1988 pоку, головою якого є ОСОБА_5 .
Брат позивача - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті спадкодавця залишилась 1/3 частка вищевказаного житлового будинку, приналежних до нього будівель та споруд.
На підставі ст.ст. 1217, 1258, 1261 ЦК України ОСОБА_6 та  ОСОБА_7 є спадкоємцями першої черги за законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України ОСОБА_6 та  ОСОБА_7 , (який був неповнолітній на час смерті батька) прийняли спадщину, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується записом у домовій книзі про реєстрацію місця проживання.
Згідно ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Таким чином, частки ОСОБА_6 та  ОСОБА_7 рівні, тобто по 1/6 частки вищевказаного житлового будинку.
Однак, після смерті ОСОБА_5 , ні ОСОБА_6 ні  ОСОБА_7 право власності на спадкове майно, яке залишилось після його смерті, не оформили.
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Отже, на момент смерті ОСОБА_6 , їй фактично належала 1/2 частка вищевказаного житлового будинку, так само 1/2 частка належала ОСОБА_7 .
Після смерті спадкодавця залишилась 1/2 частка вищевказаного житлового будинку, приналежних до нього будівель та споруд та земельна ділянка площею 2, 83 га, яка розташована на території Кілійської міської ради Одеської області та належить на праві приватної власності на підставі Державного акта на право приватної власності на землю, серія P1 № 493327, виданого 18 жовтня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3219, кадастровий номер: 5122310100:01:001:0284.
На підставі ст.ст. 1217, 1258, 1261 ЦК України ОСОБА_7 є спадкоємцем першої черги за законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України ОСОБА_7 прийняв спадщину, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується записом у домовій книзі про реєстрацію місця проживання.
Однак, після смерті матері - ОСОБА_6 , 
ОСОБА_7 право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті спадкодавця не оформив. Отже, на момент смерті спадкодавця, ОСОБА_7 фактично належали вищевказаний житловий будинок та земельна ділянка площею 2,83 га, які розташовані на території Кілійської міської ради.
ОСОБА_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Після смерті спадкодавця залишились вищевказаний житловий будинок та земельна ділянка площею 2,83 га які розташовані на території Кілійської міської ради Одеської області, кадастровий номер: 5122310100:01:001:0284.
На підставі ст.ст. 1217, 1258, 1263 ЦК України позивач є спадкоємцем третьої черги за законом. Спадкоємці першої та другої черги відсутні. На час смерті ОСОБА_7 у вищезазначеному будинку інші особи не проживали, про що свідчить домова книга про реєстрацію осіб які проживали у будинку АДРЕСА_1 .
Після смерті племінника - ОСОБА_7 , позивач успадкувала нерухоме майно, здійснювала поховання: брата - ОСОБА_5 , невістки - ОСОБА_6 та племінника ОСОБА_7 .
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є племінником позивача, який успадкував після смерті своїх батьків - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вищевказане спадкове майно.
При видачі свідоцтва про смерть на ім`я спадкодавця - 
ОСОБА_7 були допущені певні помилки. Так, в свідоцтві про народження племінника, в свідоцтві про шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , в свідоцтві про народження ОСОБА_5 , в свідоцтві про народження позивача, прізвище на російський мові вказано « ОСОБА_9 », а також в свідоцтві про народження племінника у графі відомості про батьків вказані прізвища батьків російською мовою - « ОСОБА_5 и ОСОБА_10 ». При цьому, свідоцтво про смерть племінника видано з орфографічною помилкою у прізвищі, а саме правильно українською мовою прізвище спадкодавця є « ОСОБА_11 ».
14 червня 2019 року позивач звернулась з заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 до Теплодарської міської державної нотаріальної контори Одеської області.
Зазначена заява була зареєстрована у вхідну кореспонденцію за №594/02-14. Однак у повідомленні нотаріуса за № 704/02-14 від 14.06.2019 року позивачу було відмовлено в оформленні спадкових прав у зв`язку з пропущенням шестимісячного строку для прийняття спадщини.
Як зазначає позивач, вона пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин так як є людиною похилого віку, тривалий час хворіла та хворіє і на момент відкриття спадщини та протягом подальших місяців постійно знаходиться на амбулаторному лікуванні в Кілійській амбулаторії загальної практики сімейної медицини.
На підставі вищезазначеного, позивач просила суд надати їй додатковий строк для звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Колегія суддів звертає увагу на те, що 03.07.2020 року до Кілійського районного суду Одеської області надійшла заява від ОСОБА_12 , відповідно до якої встановлено, що він прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що свідчить повідомлення Теплодарської міської державної нотаріальної контори та Витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі, та вказує, що саме він є відповідачем, виходячи з вимог ст. 1272 ЦК України. Також ОСОБА_12 вказує, що оскільки він прийняв спадщину, то в матеріалах спадкової справи повинні бути відомості про те, чи надавав він згоду про надання додаткового строку для прийняття спадщини ОСОБА_1 чи ні. В свою чергу, ОСОБА_12 , як спадкоємець після смерті ОСОБА_7 , жодних заяв про надання згоди чи відмову у наданні не писав. Таким чином, позивачем було подано позов без отримання вищезазначеної згоди чи відмови спадкоємців, які прийняли спадщину, а отже не було вжито заходів досудового врегулювання спору у відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, які є обов`язковими. Щодо поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини позивачем, то ОСОБА_12 зазначає, що як йому відомо від нотаріуса, ОСОБА_1 подала заяву про вступ у спадщину після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . В свою чергу, він є рідним дядьком ОСОБА_7 та спадкоємцем третьої черги. Також вказав, що підстави на які посилається позивач, не є поважними причинами, які б пояснювали пропуск нею шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 . На підставі чого просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Отже, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_12 є спадкоємцем 3 черги після смерті ОСОБА_7 , але позивач не зазначила про це у позовній заяві і тому він не був залучений до участі в справі.
В свою чергу, звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт вказує, що вищезазначені письмові пояснення їй не надсилалися, з ними ознайомлена вона не була, а тому, на думку апелянта, судом було позбавлено її можливості своєчасно надати заперечення на пояснення, уточнити позовні вимоги та заявити клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем.
Вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за законом або за заповітом.
Згідно ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Відповідно до ст. ст.1268,1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом, має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати у строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України), до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк на прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від неї.
Так, апелянт наголошує на тому, що судом неправомірно взяті до уваги пояснення ОСОБА_12 так стороні позивача вказані пояснення направлено не було.
Відповідно до матеріалів справи (а.с.87) вказані пояснення були направлені ОСОБА_1 (позивачці) на її адресу засобами поштового зв`язку.
Тому, судом першої інстанції правомірно було взято до уваги надані пояснення по справі, а доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.
Також у поданій апеляційній скарзі апелянт наголошує, що на стадії прийняття справи до провадження суд був зобов`язаний, так як виявлено іншу особу, інтереси якої стосуються справи, залучити ОСОБА_12 до участі у справі в якості відповідача, співвідповідача або третьої особи за власною ініціативою.
Вказані доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає неспроможними з огляду на наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Згідно частин 1, 4 статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Враховуючи ту обставину, що відповідачем є та процесуальна особа, яка на думку позивача, своєю діяльністю (діями або бездіяльністю) порушила його права та до якої позивач направляє свої позовні вимоги (свій позов), а в даній справі позивачем не було подано заяв, клопотань про заміну відповідача або залучення співвідповідача, то суд не мав процесуальних підстав для заміни учасника справи – сторони відповідача або залучення ОСОБА_12 як співвідповідача без відповідного волевиявлення позивача – ОСОБА_1 .
Слід наголосити, що учасники справи мають добросовісно користуватись своїми правами та не перекладати тягар доказування та встановлення належного відповідача на суд, який розглядає справу.
Слід наголосити, що у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Отже, за загальними правилами цивільного законодавства відповідачами у справі про визнання права власності на спадкове майно є інші спадкоємці, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної міської ради.
Колегія суддів наголошує, що апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості залучати до участі у справі інших осіб у якості співвідповідача.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та правильно застосував до даних правовідносин норми цивільного права, в результаті прийшовши до вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, оскільки позов пред`явлено не до всіх належних відповідачів.
З огляду на вказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Кілійського районного суду Одеської області слід залишити без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,–
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 26 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Кілійської міської ради Одеської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 21.04.2023 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Сєвєрова Є.С.

Комлева О.С.