КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                   
справа №752/2637/21                                            Головуючий у 1 інстанції: Ольшевська І.О.
провадження №22-ц/824/5560/2023                                       Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
12 травня 2023 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П.,
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій,-
 
в с т а н о в и в :
 
У січні 2021 року позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» звернувся до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з позовом про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, в якому просив стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території (квартплата) за період від 01.05.2015 року до 30.11.2019 року у розмірі 18 358 грн 74 коп. основного боргу, 3 % річних у розмірі 994 грн 78 коп., заборгованість за електропостачання за період від 01.05.2015 року до 30.11.2019 року у розмірі основного боргу 23 248 грн 17 коп., 3% річних у розмірі 1 231 грн 04 коп., а також судовий збір.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі та обслуговуванні позивача. Відповідачі є власниками квартири №5 у цьому будинку. 
Вказував, що свої обов`язки по оплаті витрат на утримання будинку й прибудинкової території та послуг з електропостачання відповідачі не виконують належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість. 
Оскільки в добровільному порядку відповідачі не сплачують заборгованість, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» звернулось до суду за захистом права, яке вважає порушеним, та просило стягнути заборгованість за надані послуги з урахуванням 3% річних та інфляційних витрат.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 серпня 2022 рокупозов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період від 01.05.2015 року до 30.11.2019 року у розмірі 18 358 грн 74 коп. основного боргу, 3 % річних у розмірі 994 грн 78 коп., заборгованість за електропостачання за період від 01.05.2015 року до 30.11.2019 року у розмірі основного боргу 23 248 грн 17 коп., 3% річних у розмірі 1 231 грн 04 коп.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» 2 102 грн. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги залишити без задоволення. Також просять стягнути судові витрати у справі.
В обґрунтування скарги вказано, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, зокрема суд першої інстанції не врахував ту обставину, що відповідачі мають оформлене право приватної власності на кімнати. Так, ОСОБА_2 проживає та є власником кімнати №1 у квартирі АДРЕСА_3 . У свою чергу, ОСОБА_1 проживає та є власником кімнати №2 у квартирі АДРЕСА_3 .
Квартира № 5 є квартирою спільного заселення та поділена на кімнати. Відповідачами приватизовані кімнати №1 та №2 , як зазначено вище.
При цьому, кожному належить одна кімната: ОСОБА_2 - кімната № 1 , та ОСОБА_1 - кімната №2 . Враховуючи той факт, що син є повнолітнім, позовна заява взагалі не могла пред`являтися до відповідачів, як до солідарних боржників.
Відтак, враховуючи той факт, що ОСОБА_2 проживає та є власником кімнати №1 у квартирі АДРЕСА_3 , а ОСОБА_1 проживає та є власником кімнати №2 у квартирі АДРЕСА_3 , кожен з відповідачів повинен відповідати за власними боргами та брати на себе зобов`язання щодо утримання належного їм майна, а тому про солідарних боржників по справі не могло бути й мови. Таким рішенням суду були порушення права та законні інтереси відповідачів, які змушені відповідати за когось.
Відповідачі також наголошують, що у квартирі №5 є кілька кімнат, окремі з них приватизовані. Відповідачі платять за комунальні послуги по своїх кімнатах (№1 та №2 ), проте не можуть гарантувати, що всі власники платять за житлово-комунальні послуги. Тобто, є ймовірність, що власники інших кімнат у квартирі №5 мають заборгованість, яку Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» стягує з відповідачів безпідставно.   
Жодних інших доказів, на підтвердження того, що заборгованість саме з вини відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 немає й не може бути, оскільки у відповідачів будь-яка заборгованість відсутня.
У той же час, відповідачі не користувалися житлово-комунальними послугами, вартість яких просив стягнути позивач, оскільки ці послуги надавалися в кімнатах, які не належать відповідачам та якими вони не користувалися, там проживають зовсім інші особи, які й повинні були б бути відповідачами у справі.
Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту перебування кімнат №4 , 5, 6 у власності чи користуванні відповідачів, натомість відповідачі надають докази того, що в їхній власності та користуванні перебувають кімнати № 1 та №2. Отже відповідачі не повинні виплачувати заборгованість за інших осіб.
Також, відповідачі повідомляють, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат складається з витрат:
на сплату судового збору за подання апеляційної скарги - 3 153 грн з кожного скаржника, що підтверджується квитанціями;
на професійну правничу допомогу: ознайомлення з матеріалами справи в приміщенні Голосіївського районного суду міста Києва - 2 000 грн, складання адвокатського запиту по справі - 800 грн за один адвокатський запит, складання апеляційної скарги на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12.08.2022 року - 4000 грн, що підтверджується договором про надання правничої (правової) допомоги від 26.12.2022 року, актами прийому- передачі наданих послуг №1, №2, №3, квитанціями.
Також сторони договору про надання правничої (правової) допомоги від 26.12.2022 року узгодили надання послуг відповідачам: представництво інтересів в судовому засіданні - 4 000 грн за одне судове засідання, складання заяви з процесуальних питань (заява, клопотання, заперечення) - 1 000 грн.  
Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України  суд апеляційної  інстанції переглядає  справу за  наявними в ній і  додатково поданими  доказами та  перевіряє законність  і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах доводів та  вимог апеляційної  скарги.  Суд апеляційної  інстанції досліджує  докази,  що стосуються  фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не сплачують вказані послуги належним чином, у зв`язку з чим у них виникла перед позивачем заборгованість, яка відповідно до розрахунку позивача за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період від 01.05.2015 року до 30.11.2019 року у розмірі 18 358 грн 74 коп. основного боргу, 3 % річних у розмірі 994 грн 78 коп., заборгованість за електропостачання за період від 01.05.2015 року до 30.11.2019 року у розмірі основного боргу 23 248 грн 17 коп., 3% річних у розмірі 1 231 грн 04 коп.
Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної  інстанції за  результатами розгляду  апеляційної скарги  має право: скасувати судове рішення повністю  або частково  і ухвалити  у відповідній частині нове  рішення або змінити рішення.
Судом встановлено, що утримання будинків та прибудинкової території, а також постачання електроенергії за адресою: АДРЕСА_1 , здійснює КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва».
Для цього позивачем укладалися відповідні договори на виконання робіт (надання послу) з виконавцями, постачальниками, в тому числі Договір про постачання електричної енергії №17195 від 31.08.2004 року, Договір про закупівлю електричної енергії №17195-Г117/350 від 26.12.2016 року, Договір про закупівлю електричної енергії №17195-Т118/587 від 13.12.2017 року, Договір про постачання електричної енергії споживачу №20114011ПВ від 04.01.2019 року з додатками угодами та додатками до них.  
Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на наступні обставини.
Так, квартира АДРЕСА_3 є квартирою спільного заселення та поділена на кімнати. 
За відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на кімнату № 1 , а за ОСОБА_1 на кімнату №2 , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, долученим до позовної заяви.
Доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками кімнат №4 , 5 , 6 в квартирі  АДРЕСА_3 чи власниками всієї квартири, як це зазначено в позові, позивачем не надано.
Крім того, звертаючись до суду з позовом, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів заборгованості відповідачів за житлово-комунальні послуги по 
АДРЕСА_8 , а розрахунок заборгованості, долучений до позову, здійснений за іншою адресою, за іншим особовим рахунком та щодо іншої особи власника.
Так, відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно сплачувалися комунальні платежі за житлово-комунальні послуги.
Зокрема, відповідно до довідки про стан заборгованості від 07.12.2022 року ні по кімнаті №1, ні по кімнаті №2 немає заборгованості (окрім поточного місяця).  
За матеріалами справи у квартирі №5 є кілька кімнат, окремі з них приватизовані. Відповідачі платять за комунальні послуги по своїх кімнатах (№1 та №2 ), проте не можуть гарантувати, що всі власники платять за житлово-комунальні послуги. Тобто, є ймовірність того, що власники інших кімнат у квартирі №5 мають заборгованість, яку Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» стягує з відповідачів безпідставно. Більше того, у позовній заяві вказується ніби з відповідачів стягується заборгованість за кімнати 4, 5, 6, які їм не належать. 
Позивач до позову додає Інформацію з Державного реєстру речових пряв на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. З цієї довідки видно, що запит здійснювався за адресою: АДРЕСА_8 , кімнати 4, 5 6 . При цьому відомості за означеними кімнатами у Державному реєстрі речових 5 прав на нерухоме майно відсутні, оскільки дані кімнати не приватизовані, хоча у них проживають люди.
У розділі Відомості про права власності зазначено, що від 2012 року ОСОБА_1 є власником кімнати АДРЕСА_10 , ОСОБА_2 є власником кімнати АДРЕСА_11 . Відомості про інші речові права відсутні.
Отже, склалася ситуація, коли єдиними особами, які отримали свідоцтва про право власності на кімнати у квартирі АДРЕСА_12 , стали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . І хоча інші кімнати вони не займають, а проживають у своїй власності, за яку систематично сплачують всі необхідні платежі, у тому числі житлово-комунальні послуги, з них намагаються стягнути борги інших людей.
Суд мав ці всі дані, проте не звернув на них увагу, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яким було порушено права та законні інтереси власників кімнат №1 та №2 .
Розрахунки заборгованості з утримання будинку та прибудинкової території та з електроенергії, подані позивачем до суду, також стосуються кімнат 4, 5, 6 квартири №5 , але не відносяться до кімнат №1 та №2 , які перебувають у власності Відповідачів.
Жодних інших доказів на підтвердження того, що заборгованість саме з вини відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , немає.  
Згідно зі ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово- комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
За ч.2-4 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), учасниками відносин у сфері житлово- комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.
За правилами частини четвертої статей 319 та 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Пунктом ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно в відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно з законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строк, встановлені договором або законом.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
За п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, визначені законом або договором.
Пункт 6 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлює, що споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг лише за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, що і було здійснено відповідачами за ті об`єкти права власності, які їм належать.
У той же час, відповідачі не користувалися житлово-комунальними послугами, вартість яких просить стягнути позивач, оскільки ці послуги надавалися в кімнатах, які не належать відповідачам, та якими вони не користувалися, оскільки там проживають зовсім інші особи, які й мали б бути відповідачами по справі.
Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту перебування кімнат №4 , 5, 6 у власності чи користуванні відповідачів, а відповідачами надано докази того, що в їхній власності та користуванні перебувають кімнати № 1 та №2. Таким чином, відповідачі не повинні виплачувати заборгованість за інших осіб.
Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача;
В апеляційній скарзі відповідачі повідомляли, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат складається з витрат: на сплату судового збору за подання апеляційної скарги - 3153 грн. з кожного скаржника, що підтверджується квитанціями та на професійну правничу допомогу, а саме: ознайомлення з матеріалами справи в приміщенні Голосіївського районного суду міста Києва - 2 000 грн., складання адвокатського запиту по справі - 800 грн за один адвокатський запит, складання апеляційної скарги на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12.08.2022 року - 4 000 грн., що підтверджується договором про надання правничої (правової) допомоги від 26.12.2022 року, актами прийому- передачі наданих послуг №1, №2, №3, квитанціями.
Також зазначали, що сторони договору про надання правничої (правової) допомоги від 26.12.2022 року узгодили надання послуг відповідачам: представництво інтересів в судовому засіданні - 4 000 грн за одне судове засідання, складання заяви з процесуальних питань (заява, клопотання, заперечення) - 1 000 грн. 
Вказували, що докази на підтвердження понесених витрат будуть надані суду пізніше.
Відповідно до ч.1, 2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).
Враховуючи ст.28 Правил адвокатської етики необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи з власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
У постанові від 08 квітня 2020 року у справі №306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.
Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).
03 березня 2023 року адвокат Кишеня В.С. - представник  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подав до апеляційного суду клопотання про долучення наступних доказів.
Акту №1 прийому-передачі наданих послуг, згідно якого адвокат Кишеня В.С. надав, а Клієнт ОСОБА_2 отримав наступні послуги: ознайомлення з матеріалами справи 
№752/2637/21 за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївсьшго району м. Києва» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в приміщенні Голосіївського районного суду міста Києва, вартість послуги 2 000 грн.
Акту №2 прийому-передачі наданих послуг, згідно якого адвокат Кишеня В.С. надав, а Клієнт ОСОБА_2 отримав наступні послуги: Складання адвокатського запиту до Комунального концерну «ЦЕНТР КОМУНАЛЬНОГО СЕРВІСУ» щодо витребування Інформації щодо заборгованості та оплати за житлово- комунальні послуги, вартість послуги 800 грн.
Акту №3 прийому-передачі наданих послуг, згідно якого адвокат Кишеня В.С. надав, а Клієнт ОСОБА_2 отримав наступні послуги: Складання апеляційної скарги на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12.08.2022 року у справі №752/2637/21 за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, вартість послуги 
4 000 грн.
Також, на підтвердження витрат на правову допомогу представником відповідачів надано квитанцію №7520-BTT0-9152-ACX6 від 03.01.2023 року, згідно якої ОСОБА_2 сплатив на рахунок Кишені В.С. 2 000 грн за послуги відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги від 26.12.2022 року (ознайомлення з матеріалами справи №752/2637/21); квитанцію №AK15-CPMX-9557-CK8E від 03.01.2023 року, згідно якої ОСОБА_2 сплатив на рахунок Кишені В.С. 800 грн за послуги відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги від 26.12.2022 року (підготовка адвокатського запиту); квитанцію №93ХВ-Е170-02Е2-М1Т6 від 03.01.2023 року, згідно якої ОСОБА_2 сплатив на рахунок Кишені В.С. 4 000 грн. за послуги відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги від 26.12.2022 року (складання апеляційної скарги у справі №752/2637/21).
Позивачем не подано будь-яких заперечень щодо заявленого розміру витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню.
Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення витрат на правову допомогу та обґрунтованості таких витрат, колегія суддів враховує наступне.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.
Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Виходячи з наведного, з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» слід стягнути 3 153 грн на користь  ОСОБА_1 та 3 153 грн на користь ОСОБА_2 судового збору за подання апеляційної скарги.
Також з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 800 грн, оскільки саме таку суму витрат понесено відповідачами під перегляду рішення судом апеляційної інстанції.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
  п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
В позові Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відмовити.
Стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» (код ЄДРПОУ 32375554) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судовий збір за подання апеляційної скарги по 3 153 (три тисячі стопятдесят три) грн кожному та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 800 (шість тисяч вісімсот) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:                        

Судді: