ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року 
м. Київ

справа № 460/9512/21
адміністративне провадження № К/990/13232/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження без виклику учасників у касаційній інстанції справу № 460/9512/21
за позовом ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку 
за касаційною скаргою Рівненської обласної прокуратури
на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року, ухвалене суддею Недашківською К.М.
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі головуючого судді Сеника Р.П., суддів Судової-Хомюк Н.М., Носа С.П.,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1.  ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із позовом до Рівненської обласної прокуратури (далі - відповідач), в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.02.2021 у справі №640/22216/20 за період 10.02.2021 по 24.05.2021 в розмірі 88075,40 грн.
2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.02.2021 у справі № 640/22216/20 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю, в тому числі допущено негайне виконання означеного рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Рівненської області та в частині стягнення з Рівненської обласної прокуратури на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, що становить 27 051,73 грн. Однак, лише 25.05.2021 керівником Рівненської обласної прокуратури прийнято наказ про поновлення позивача на посаді, а тому позивач звернувся до суду і просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення відповідно до статті 236 КЗпП України.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
3. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.02.2021, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2021  у справі №640/22216/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до Сьомої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора, Рівненської обласної прокуратури задоволено повністю, а саме: 
3.1. визнане протиправним та скасоване рішення Сьомої кадрової комісії від 02.07.2020 №1 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації за підсумками проведення співбесіди від 02.07.2020; 
3.2. визнаний протиправним та скасований наказ прокурора Рівненської області №786к від 18.08.2020, яким звільнено ОСОБА_1 з посади начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Рівненської області; 
3.3. стягнуто з Рівненської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 152 244,62 грн; 
3.4. допущене негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Рівненської області; 
3.5. допущене негайне виконання рішення в частині стягнення з Рівненської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, що становить 27 051,73 грн.
4. Наказом керівника Рівненської обласної прокуратури від 25.05.2021 № 515к скасовано наказ прокурора Рівненської області від 18.08.2020 № 786к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Рівненської області та з органів прокуратури. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Рівненської області з 19.08.2020.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
5. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13.09.2021, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.12.2021, у справі № 460/9512/21 позовні вимоги задоволено: 
5.1. стягнуто з Рівненської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.02.2021 у справі №640/22216/20 про поновлення на посаді ОСОБА_1 за період 10.02.2021 по 24.05.2021 в розмірі 88075,40 грн.
6. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач допустив затримку виконання судового рішення, що тягне за собою обов`язок роботодавця виплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки.
6.1. Із посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 760/9521/15-ц, суди попередніх інстанцій зазначили, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.
6.2. Суд першої інстанції підкреслив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
6.3. Суди попередніх інстанцій зауважили, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. 
6.4. Проаналізувавши положення статті 236 КЗпП України суди попередніх інстанцій дійшли до висновку, що часом, яким закінчується виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника на посаді, є час його фактичного виконання. Саме по час такого фактичного виконання підлягає нарахуванню та стягненню середній заробіток за час такої затримки.
6.5. Оскільки у цій справі встановлено факт затримки виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді, то на думку судів, ця обставина зумовлює наявність у позивача права на отримання середнього заробітку відповідно до приписів статті 236 КЗпП України.
6.6. Відтак, суди попередніх інстанцій констатували, що у позивача наявне право на середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідно до статті 236 КЗпП України з 10.02.2021 (наступного дня після проголошення судового рішення у справі №640/22216/20) до 24.05.2021 (до дня, що передує прийняттю наказу про поновлення на посаді) в розмірі 88075,40 грн.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
7. Від Рівненської обласної прокуратури до Верховного Суду (далі - Суд) 31.05.2022 надійшла касаційна скарга на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13.09.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.12.2021 у справі № 460/9512/21, в якій скаржник просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
8. Підставою касаційного оскарження визначено пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) із посиланням у касаційній скарзі на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 21, 24, 236 КЗпП України, статей 371-373 КАС України, статті 16 Закону України "Про прокуратуру" у справах про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду осіб, що поновлюються на посадах в органах прокуратури на підставі рішення суду у зв`язку зі звільненням відповідно до положень Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", зокрема, у випадку, коли особа, яка підлягала поновленню, зі своєї сторони не вживала заходів до своєчасного виконання рішення про поновлення на посаді, та за відсутності доказів, які б свідчили про відмову роботодавця виконувати рішення суду та його умислу, спрямованого на такі дії чи бездіяльність.
8.1. Так, скаржник зазначає, що право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі КЗпП України пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском «незаконно звільненого» до роботи. При цьому, суд також має встановити вину роботодавця у невиданні наказу про поновлення працівника на роботі.
8.2. Касатор зауважує, що позивачем не надавалися відомості щодо відкриття державною виконавчою службою виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду про поновлення його на вказаній посаді. Також, позивачем не було надано належних доказів відмови роботодавця виконувати рішення суду та не наведено фактів його умислу з метою затримки виконання відповідного судового рішення.
8.3. Водночас, як стверджує скаржник, позивач з дня винесення судом рішення про його поновлення із заявами щодо поновлення на роботі відповідно до судового рішення ні до обласної прокуратури, ні до органів державної виконавчої служби для примусового виконання судового рішення взагалі не звертався.
8.4. Таким чином, на думку Рівненської обласної прокуратури, суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою той факт, що сам позивач не вживав заходів до своєчасного виконання рішення про поновлення на посаді, у зв`язку з чим порушено норми матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, а висновки судів не ґрунтуються на фактичних обставинах справи.
8.5. Зважаючи на викладене, на переконання скаржника, порушення вимог статті 236 КЗпП України з боку Рівненської обласної прокуратури відсутні, а відтак відсутні і підстави для задоволення позовних вимог у частині виплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді.
9. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.07.2022 відкрите касаційне провадження №К/990/13232/22 за вищевказаною касаційною скаргою.
10. У додаткових поясненнях, які надійшли від Рівненської обласної прокуратури до Суду 12.08.2022 скаржник повідомляє, що постановою Верховного Суду від 21.07.2022 (оприлюднено 27.07.2022) у справі № 640/22216/20 рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які і були підставою для звернення позивача до суду з відповідними позовними вимогами у цій справі скасовано, а справу направлено до Окружного адміністративного суду міста Києва на новий розгляд.
11. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 26.04.2023 закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до статті 345 КАС України.
Позиція інших учасників справи
12. Від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Козій Д.О., до Суду 23.08.2022 надійшов відзив на касаційну скаргу, де сторона позивача просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
12.1. У цьому відзиві представник позивача зазначає, що добровільне виконання рішення суду боржником є його законодавчо встановленим обов`язком. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. Так, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.
12.2. А тому, на думку представника позивача, вказане спростовує доводи скаржника щодо невжиття самим позивачем заходів щодо своєчасного виконання судового рішення про поновлення його на посаді.
12.3. Твердження відповідача про неподання позивачем заяви на підставі статей 21, 24 КЗпП України, яка б свідчила про його бажання та волевиявлення бути поновленим на роботі, представник позивач також уважає помилковими, оскільки ці правові норми визначають правила поведінки особи у правовідносинах щодо укладення трудового договору, а не щодо поновлення на посаді на підставі рішення суду.
12.4. Представник позивача наголошує, що з огляду на встановлені державні гарантії обов`язковості виконання судових рішень, затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки. При цьому, згідно зі статтею 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. А тому посилання відповідача на необхідність встановлення судами його вини у питанні поновлення позивача на роботі представник позивача вважає безпідставними.
Позиція Верховного Суду
Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи 
13. Приписами частин першої та другої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
14. Касаційне провадження у справі, що розглядається, відкрите з підстави, зокрема, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідно до якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
15. Спірні правовідносини виникли у зв`язку із невиконанням відповідачем рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.02.2021 у справі №640/22216/20, допущеного до негайного виконання в частині поновлення позивача на роботі.
16. За доводами скаржника застосування приписів статті 236 КЗпП України можливе лише у випадку наявності вини роботодавця у затримці виконання судового рішення, яким незаконно звільненого працівника поновлено на роботі чи умислу на це, однак у разі якщо працівник для виконання цього судового рішення самостійно не звернувся з відповідною заявою до роботодавця або ж не ініціював виконавче провадження з примусового виконання такого рішення, в рамках якого відповідач був би зобов`язаний вчинити відповідні для цього дії, то підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, на його думку, відсутні.
17. А тому, на переконання скаржника, є необхідність формування Верховним Судом висновків щодо застосування у подібних правовідносинах положень статей 21, 24, 236 КЗпП України, статей 371-373 КАС України та статті 16 Закону № 1697-VII, якою визначені гарантії незалежності прокурора.
18. Надаючи оцінку вказаним доводам касаційної скарги Рівненської обласної прокуратури, колегія суддів виходить із такого.
19. Стосовно посилання Рівненської обласної прокуратури на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 16 Закону № 1697-VII, яка визначає гарантії незалежності прокурора, то скаржником необґрунтовано у чому саме полягає неправильне застосування положень цієї статті при вирішенні спірного питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, яке врегульовано приписами статті 236 КЗпП України та яким чином положення статті 16 Закону № 1697-VII взаємопов`язані із підставами застосування статті 236 КЗпП України. 
20. Крім того, доводи відповідача про те, що рішення суду у цій справі стосувалося поновлення на посаді в органах прокуратури на підставі рішення суду у зв`язку із звільненням відповідно до положень Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» не впливають на правове оцінювання описаної ситуації через призму положень статті 236 КЗпП України.
21. Усталеною є судова практика субсидіарного застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства.
22. Оскільки відповідні питання щодо виплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду нормами спеціального закону (Закон №113-ІХ) не врегульовано, тому наявні підстави для застосування до спірних правовідносин у цій справі положень законодавства про працю.
23. Відповідно до статті 129-1 Конституцій України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
24. За статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
25. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
26. Згідно із пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
27. Відповідно до частини восьмої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
28. Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
29. У аспекті доводів касаційної скарги необхідно зазначити, що Верховний Суд вже неодноразово викладав висновки щодо застосування статті 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання.
30. Так, зокрема у постанові від 21.10.2021 у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.
31. Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
32. Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.
33. Як зауважив Верховний Суд у справі № 640/19103/19 відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
34. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
35. Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.
36. У підсумку суд касаційної інстанції у справі № 640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
37. Ця правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18, від 21.10.2021 у справі № 280/5260/19, від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22 та від 23.03.2023 у справі № 420/8539/21.
38. Практика Верховного Суду щодо застосування вказаної норм права є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних постановах, є релевантними до обставин цієї справи, тож колегія суддів не бачить підстав для відступу від цих висновків.
39. Суд також звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.11.2022 у справі № 460/600/22, який урахувавши раніше висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.
40. Застосовуючи наведені підходи Верховного Суду до обставин цієї справи колегія суддів уважає безпідставними доводи скаржників, що право на стягнення заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі виникає лише за наявності вини роботодавця у невиданні відповідного наказу про поновлення працівника на роботі. 
41. Доводи скаржника, що сам позивач не вживав заходів для своєчасного виконання судового рішення про поновлення його на посаді не заперечують того, що відповідач, зволікаючи і очікуючи ініціативи з боку працівника, допустив таким чином затримку у його виконанні, адже протягом 70 робочих днів (у справі встановлено, що саме стільки тривав цей вимушений прогул) наказ про поновлення на посаді ОСОБА_1 не видавався.
42. Посилання скаржника як на суттєву обставину, яка свідчить про відсутність підстав для застосування положень статті 236 КЗпП України, скасування Верховним Судом судових рішень у справі № 640/22216/20 та направлення її на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, колегією суддів відхиляються, позаяк аналіз статей 235, 236 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає одразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде в подальшому це рішення суду оскаржуватися та результатів його оскарження в апеляційному чи касаційному порядках .
43. Цей висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 26.11.2020 у справі № 500/2501/19, від 24.12.2020 у справі № 807/2434/15, від 28.05.2021 у справі № 380/2355/20.
44. Імперативними приписами частини восьмої статті 235 КЗпП України та пункту 3 частини першої статті 371 КАС України визначено, що прийняте судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.
45. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
46. Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним, зокрема, з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
47. При цьому, незгода Рівненської обласної прокуратури із рішенням суду першої інстанції у справі № 640/22216/20 та подальше його оскарження в апеляційному порядку чи касаційному порядках не є підставою для невиконання цього рішення, яке в силу імперативних приписів частини восьмої статті 235 КЗпП України і пункту 3 частини першої статті 371 КАС України підлягає негайному виконанню в частині поновлення працівника на роботі/посаді.
48. У цьому аспекті варто зауважити, що у разі, якщо таке судове рішення буде скасоване в означеній частині в апеляційному чи касаційному порядку, відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду із відповідною заявою в порядку статті 361 КАС України про його перегляд за нововиявленими обставинами. 
49. Також Верховний Суд зазначає про безпідставність тверджень скаржника про неподання позивачем заяви на підставі статей 21, 24 КЗпП України, яка б свідчила про його бажання та волевиявлення бути поновленим на роботі, оскільки ці правові норми визначають правила поведінки особи у правовідносинах щодо укладення трудового договору, а не щодо поновлення на посаді на підставі рішення суду.
50. Підсумовуючи вищевказане, оскільки рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2021 у справі № 640/22216/20 у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконане лише 25.05.2021, Верховний Суд погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що мала місце затримка виконання рішення суду в цій частині у період з 10.02.2021 по 24.05.2021, що  надає позивачу право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до статті 236 КЗпП України.
51. Здійснений судами попередніх інстанцій розрахунок суми, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , не є спірним у цьому касаційному провадженні.
52. Отже, доводи касаційної скарги Рівненської обласної прокуратури про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції при вирішенні спірних правовідносин приписів статей 21, 24, 236 КЗпП України, за відсутності висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень.
53. Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судами обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
54. За таких умов, колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, приходить до висновку, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.
55. Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
56. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
57. З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Рівненської обласної прокуратури залишити без задоволення.
2. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року у справі № 460/9512/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько  А.Г. Загороднюк   В.М. Соколов