ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року 
м. Київ

справа № 826/15194/17
адміністративне провадження № К/9901/55160/18 
Верховний Суд у складі  Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Мороз Л.Л.,
суддів: Бучик А.Ю.,  Рибачука А.І., 
 
розглянувши в порядку попереднього розгляду у касаційному порядку адміністративну справу № 826/15194/17
за позовом ОСОБА_1 до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, третя особа: судовий експерт відділу військових експертиз Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України ОСОБА_2, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2018 року (головуючий-суддя Власенкова О.О.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2018 року (суддя-доповідач Бужак Н.П., судді: Костюк Л.О., Троян Н.М.),
в с т а н о в и в :
У листопаді 2017 позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просив скасувати рішення Експертно-кваліфікаційної комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 27 липня 2016 року № 6(9) про присвоєння кваліфікації судового експерта зі спеціальності за видом судової експертизи «військова», індекс та вид експертної спеціальності « 16.1 Військові дослідження» та видачу ОСОБА_2 свідоцтва експерта НОМЕР_1.
Позов обґрунтовано тим, що вказане рішення прийняте неправомочним складом Експертно-кваліфікаційної комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, оскільки в її складі всупереч приписам статті 17 Закону України «Про судову експертизу» не було двох фахівців з тієї ж експертної спеціальності і того класу, з яких присвоєно кваліфікацію, та, які мають кваліфікацію судового експерта та стаж практичної роботи за спеціальністю не менше п`яти років.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду                      від 05 червня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що прийняте відповідачем рішення є актом індивідуальної дії і стосується виключно ОСОБА_2 . Жодних прав та обов`язків для позивача це рішення не встановлює, тобто не породжує публічно-правові відносини між сторонами. Крім того, суди зазначили, що проведення за участю експерта ОСОБА_2 експертизи в межах порушеної кримінальної справи, у якій позивача було допитано як свідка, не впливає на законність і обґрунтованість рішення №6(9) Експертно-кваліфікаційної комісії, оскільки присвоєння кваліфікації судового експерта мало місце для роботи, пов`язаної з проведенням відповідних експертиз в області військових досліджень.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на те, що судами не враховано обставини прийняття оспорюваного рішення відповідача неправомочним складом Експертно-кваліфікаційної комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України всупереч частині 2 статті 17 Закону України «Про судову експертизу» та пункту 9 розділу ІІІ Положення про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2015 року №301/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від          04 березня 2015 року за №249/26694.
Крім того, зазначає, що суди помилково застосували аналогію права, а саме приписи абзацу 3 пункту 5 розділу ІІІ Положення про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2015 року №301/5 за наявності імперативних норм - частини 2 статті 17 Закону України «Про судову експертизу», які регулюють спірні правовідносини.
У відзиві на касаційну скаргу Київський науково-дослідний інститут судових експертиз просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
ОСОБА_1 подав до Верховного Суду додаткові пояснення щодо заперечень на відзив та додаткові пояснення в порядку частини 5 статті 159 КАС України.
Суд, заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судами встановлено, що третім відділом з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні від 15 квітня 2014 року №12014130010000384 (у якому позивач був допитаний у якості свідка) за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 329, частиною другою статті 425 КК України. Постановою старшого слідчого в особливо важливих справах третього відділу з розслідування кримінальних проваджень управлінь з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України від 26 грудня 2016 року кримінальне провадження закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.
У межах даного кримінального провадження було призначено судову військову експертизу, проведення якої доручено судовому експерту третього кваліфікаційного класу відділу військових експертиз Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України ОСОБА_2 , який має кваліфікацію судового експерта за спеціальністю «Судова експертиза» (свідоцтво від 27 липня 2016 року НОМЕР_1 з  терміном дії до 27 лютого 2021 року) та стаж експертної роботи з 2014 року.
За результатами експертизи судовим експертом ОСОБА_2 складено висновок експерта від 26 жовтня 2016 року №6098/16ДСК.
Кваліфікацію судового експерта за спеціальністю « 16.1 Військові дослідження» в.о. старшого наукового співробітника відділу військових експертиз ОСОБА_2. присвоєно на підставі рішення Експертно-кваліфікаційної комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 27 липня 2016 року №6(9).
На підставі цього рішення видано свідоцтво №501-16 про присвоєння кваліфікації судового експерта з правом проведення військових експертиз за спеціальністю « 16.1 Військові дослідження» строком дії до 27 липня 2021 року.
Позивач стверджував, що судовий експерт ОСОБА_2 отримав кваліфікацію судового експерта з порушенням законодавства, склав висновок у кримінальному провадженні, який містив завідомо неправильну оцінку та перекручування фактів, в тому числі стосовно позивача, що призвело до порушення його прав та заподіяло йому моральну шкоду та шкоду його діловій репутації. 
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до змісту статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
За правилами пункту 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк. 
Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Обов`язковою умовою надання судового захисту є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року                                        №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес».
У тому ж Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України і закріплене у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, та вимагає, щоб порушення, про яке стверджує скаржник, було обґрунтованим. Водночас порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Зміст наведених вищевказаних норм дає підстави для висновку, що право на оскарження акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень надається особі, щодо якої воно прийняте або яке безпосередньо стосується її прав, свобод та інтересів.
Суди попередніх інстанцій вірно зазначили, що рішення Експертно-кваліфікаційної комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 27 липня 2016 року №6(9) про присвоєння кваліфікацію судового експерта за спеціальністю « 16.1 Військові дослідження» в.о. старшого наукового співробітника відділу військових експертиз ОСОБА_2. є актом індивідуальної дії та стосується виключно судового експерта ОСОБА_2 . 
Колегія суддів також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що рішення Експертно-кваліфікаційної комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 27 липня  2016 року № 6(9), яке є актом індивідуальної дії, не створює для позивача жодних правових наслідків, й, відповідно не впливає на його права, обов`язки чи охоронювані законом інтереси, у зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування.
Інші зазначені у касаційній скарзі аргументи позивача не дають підстав для скасування рішень судів попередніх інстанцій, оскільки не змінюють основних правових висновків та мотивів судів.
Виходячи з вимог статті 341 КАС України, якою передбачено, що суд  касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, і не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, Верховний Суд зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалені із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень.
За змістом статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Суд також звертає увагу на те, що здійснюючи судочинство Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 липня 2006 р. у справі «Проніна проти України» зазначив, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції суди зобов`язані обґрунтувати свої рішення, проте це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен довод. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру ухвалюваного рішення (CASE OF Svetlana Vladimirovna PRONINA against Ukraine (Application no.    63566/00)).
Керуючись статтями 139, 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Судді | Л.Л. Мороз А.Ю. Бучик   А.І. Рибачук