Постанова
Іменем України 
25 травня 2023 року
м. Київ
справа № 753/12581/20
провадження № 51-1375 км 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
захисника                                                               ОСОБА_6 ,
потерпілого                                                            ОСОБА_7 ,
представника потерпілого                                 ОСОБА_8 ,  
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_10 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 20 липня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року у кримінальному провадженні                       № 12020100020002635 за обвинуваченням
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 20 липня 2021 року засуджено ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 345 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
До набрання вироком законної сили застосовано до ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, взявши його під варту в залі суду.
Вказаним вироком також вирішено питання щодо цивільного позову, речових доказів та судових витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_10 визнано винуватим у тому, що він 10 травня       2020 року приблизно о 01:30, перебуваючи за кермом транспортного засобу - мотоцикла «Honda VRS 400», д.н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований ним біля узбіччя проїжджої частини на прилеглій території магазину «Яблучко», що у м. Києві на вул. Садовій, 93, ділянка 98, проігнорував законну вимогу інспектора роти № 1 батальйону № 1 полку № 2 УПП у м. Києві ДПП старшого лейтенанта поліції       ОСОБА_7 , який був у форменому одязі працівника поліції та на службовому автомобілі патрульної поліції у складі екіпажу «Рубін-204», залишатися на місці і без його дозволу не приводити у рух транспортний засіб, завів двигун та почав рух.
Після чого, старший лейтенант поліції ОСОБА_7 повторно висловив вимогу залишатися на місці, однак не реагуючи на його вимоги, ОСОБА_10 , діючи умисно, з метою зникнути з місця пригоди, продовжив рух.
Намагаючись припинити дії ОСОБА_10 , старший лейтенант поліції ОСОБА_7 схопив руками за руки ОСОБА_10 та кермо мотоцикла, намагаючись його зупинити та вимкнути ключ запалення, при цьому продовжував висловлювати вимогу зупинити транспортний засіб.
Проте ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що керований ним мотоцикл є джерелом підвищеної небезпеки, а старший лейтенант поліції ОСОБА_7 знаходиться при виконанні своїх службових обов`язків, ігноруючи вимоги останнього, умисно та цілеспрямовано продовжив рух в напрямку працівника поліції та здійснив на нього наїзд, протягнувши декілька метрів за собою, після чого старший лейтенант поліції ОСОБА_7 впав на асфальтне покриття проїжджої частини.
У результаті дій ОСОБА_10 потерпілий - інспектор роти № 1 батальйону № 1 полку № 2 УПП у м. Києві ДПП старший лейтенант поліції ОСОБА_7 отримав легкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, при цьому на підставі ч. 2 ст. 404 КПК України вирок Дарницького районного суду м. Києва від 20 липня 2021 року змінено, та пом`якшено        ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 345 КК України до позбавлення волі на строк      3 роки.
В іншій частині вирок місцевого залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України. Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що екіпаж патрульної поліції здійснив не переслідування, а фактичне спостереження за ОСОБА_10 без відповідного на те дозволу. Вважає, що тілесні ушкодження ОСОБА_7 отримані не при виконанні ним своїх службових обов`язків, оскільки, порушуючи вимоги Закону України «Про національну поліцію» та Правил дорожнього руху України, вимога про зупинку здійснювалась не за допомогою сигнального диска з червоним сигналом чи світловідбивачем, без увімкнених проблискових маячків на патрульному автомобілі, без спеціального звукового сигналу, гучномовного пристрою або ж спеціального табло, крім того не був здійснений відеозапис переслідування на портативний відеореєстратор. Переконаний, що ОСОБА_7 фактично сам поставив під загрозу своє життя та здоров`я, оскільки його дії не ґрунтуються на вимогах закону, ним неправомірно застосовано фізичний вплив до водія джерела підвищеної небезпеки. Таким чином вважає, що під час судового розгляду не було встановлено суб`єктивної та об`єктивної сторони злочину, та не доведено, що ОСОБА_10 мав умисел заподіяти тілесні ушкодження працівникові поліції при виконанні ним своїх службових обов`язків. Наголошує, що одразу після пригоди ОСОБА_10 прикували кайданками до паркану, побили, та тримали у такому стані аж до ранку, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи. Звертає увагу, що з цих підстав ОСОБА_10 звернувся до ДБР із заявою про вчинення злочину, що проігноровано судами обох інстанцій. З огляду на це вважає показання потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 неспроможними, оскільки вказані особи є зацікавленими та мають неприязні стосунки з ОСОБА_10 . До того ж вказує про неналежність показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які спостерігали за подією не з самого початку та на дистанції, та у події безпосередньо не приймали участі. На переконання захисника, місцевий суд, порушуючи вимоги кримінального процесуального закону, надав неправильну оцінку показанням свідків, свідчень яких недостатньо для визнання ОСОБА_10 винуватим у вчиненні інкримінованих йому дій. Крім того, вказує, що місцевий суд взагалі не взяв до уваги альтернативну версію подій, яку висловила під час судового розгляду сторона захисту, при цьому свого рішення в цій частині не мотивував. Зокрема, місцевий суд відкинув чіткі та послідовні показання ОСОБА_10 про те, що він не бачив службового автомобіля, не чув вимоги працівника поліції залишатися на місці, та не бачив хто саме його намагається зупинити. Стверджує, що місцевим судом допущено неповноту судового розгляду, а висновки, які викладені у мотивувальній частині вироку, не відповідають фактичним обставинам справи, не підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні, що свідчить про обвинувальний ухил під час розгляду кримінального провадження. Також зазначає, що висновок судово-медичної експертизи ОСОБА_7 є неповним, свідчить лише про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень, підтверджує їх ступінь тяжкості, які він отримав у результаті падіння на асфальтне покриття, а не через контакт з мотоциклом, та не містить відомостей про механізм їх утворення, а тому не доводить винуватість          ОСОБА_10 . Вказує, що не має доказового значення і протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 10 травня 2020 року, який був складений після проведення комплексу слідчих дій, зокрема, огляду місця події, складання схеми дорожньо-транспортної пригоди, а також затримання          ОСОБА_10 . Крім того, вказує, що огляд місця події від 10 травня 2020 року не відповідає вимогам кримінального процесуального закону, складений за участю ОСОБА_10 , який був у кайданках та без захисника. Звертає увагу, що такий протокол складений слідчим ОСОБА_14 за участі слідчого ОСОБА_15 та двох понятих, однак протокол ОСОБА_15 не підписаний, проте ним складено схему до протоколу. Також вважає недопустимим доказом протокол огляду відеозапису від   15 травня 2020 року, оскільки суд має сприймати безпосередньо сам відеозапис, а відомості, що викладені у протоколі, не відповідають тим обставинам, які зафіксовані на відеозаписі. При цьому стверджує, що такий відеозапис слідчим здобуто не у процесуальний спосіб, що залишено без відповідної оцінки суду першої інстанції. Наголошує, що в матеріалах кримінального провадження відсутня автотехнічна експертиза, яка могла б встановити механізм та обставини дорожньо-транспортної пригоди, що позбавило суд можливості з`ясувати дійсний перебіг подій, про які йдеться у обвинуваченні. Таким чином переконаний, що місцевим судом не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України. Окремо звертає увагу, що обвинувальний акт до суду прокурором направлено поза межами строку досудового розслідування, оскільки в матеріалах справи відсутня постанова про продовження відповідного строку, що є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України. Зазначає, що відповідно до звукозапису судового засідання від 16 липня 2021 року, у останньому слові ОСОБА_10 висловив жаль та попросив вибачення у потерпілого ОСОБА_7 , розповів про обставини справи, що не знайшло свого відображення у вироку суду. Звукозапис судового засідання від 20 липня 2021 року не прослуховується через наявність сторонніх звуків, у зв`язку з чим неможливо встановити, що саме було проголошено місцевим судом. Судом апеляційної інстанції було прийнято рішення про надання оцінки зазначеному у нарадчій кімнаті, однак оскаржувана ухвала апеляційного суду відомостей про це не містить. Таким чином вважає, що апеляційний суд вибірково дослідив докази у справі, допущені місцевим судом порушення не усунув, свого рішення не мотивував, не надав вичерпних відповідей на всі доводи сторони захисту. У зв`язку з чим вважає, що ухвала апеляційного суду є необґрунтованою та невмотивованою, не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, а тому підлягає скасуванню.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, а кримінальне провадження закрити. На обґрунтування своїх вимог вказує, що місцевим судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 2 ст. 345 КК України. При цьому не враховано відсутність у діях ОСОБА_10 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, що призвело до порушення вимог кримінального процесуального закону. Під час судового розгляду ОСОБА_10 категорично заперечив бажання заподіяти будь-кому тілесні ушкодження. Однак місцевий суд обґрунтував свої висновки припущеннями про наявність у ОСОБА_10 такого умислу, оскільки останній після вчиненого злочину не цікавився станом здоров`я потерпілого, у медичному закладі його не відвідував, допомоги на лікування не пропонував. За таких обставин вважає, що під час судового розгляду фактично було встановлено відсутність в діях ОСОБА_10 суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України. Також стверджує про відсутність в діях ОСОБА_10 об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, оскільки під час судового розгляду не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_10 та отриманням потерпілим ОСОБА_7 тілесних ушкоджень. На думку захисника, вказане підтверджується відеозаписом події, відповідно до якого автомобіль патрульної поліції з вимкненими проблисковими маячками під`їхав до ОСОБА_10 , який вже почав розвертатися, ОСОБА_7 направився до мотоцикла та став з лівої сторони, після чого мотоцикл почав рух. У результаті того, як свідок ОСОБА_11 потягнув ОСОБА_10 за праву руку, останній втратив рівновагу та впав разом з мотоциклом, потерпілий ОСОБА_7 перечепився через цей мотоцикл та впав на проїжджу частину. Не зважаючи на це, суд надав перевагу показанням потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_11 , які є неправдивими, нещирими та не відповідають фактичним обставинам справи, що свідчить про однобічність та обвинувальний ухил під час розгляду кримінального провадження. З цих же підстав захисник вважає такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та відеозапису події, показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Стверджує, що протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 10 травня 2020 року жодним чином не підтверджує винуватість ОСОБА_10 , оскільки містить виключно пояснення потерпілого. Вказує, що не доводять наявність у діях ОСОБА_10 умислу на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень протокол огляду місця події від 10 травня 2020 року та схема до нього. З дослідженого відеозапису, показань засудженого та самого потерпілого вбачається, що ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження після падіння на асфальтне покриття, оскільки перечепився через мотоцикл, що залишилось поза увагою суду. Крім того, наголошує, що у протоколі огляду відеозапису від 15 травня 2020 року, на який посилається місцевий суд як на доказ винуватості ОСОБА_10 , викладені відомості, які відсутні на самому відеозаписі. Однак місцевий суд упереджено поставився до дослідження такого доказу, не надав йому оцінки з точки зору достовірності. Вважає, що під час судового розгляду суд першої інстанції неправильно оцінив сукупність доказів у справі, що призвело до ухвалення помилкового рішення. У свою чергу апеляційний суд проігнорував обґрунтовані посилання сторони захисту, зазначений вирок залишив без зміни, чим порушив вимоги процесуального закону.
У письмових запереченнях на касаційні скарги захисників представник потерпілого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вказує про безпідставність доводів сторони захисту, у зв`язку з чим просить такі касаційні скарги залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційні скарги захисників не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційні скарги сторони захисту в повному обсязі, просив їх задовольнити, вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати, а кримінальне провадження закрити.
Потерпілий ОСОБА_7 , його представник ОСОБА_8 та прокурор ОСОБА_5 заперечували щодо задоволення касаційних скарг сторони захисту, просили оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
 
Мотиви суду
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У касаційній скарзі захисники вказують про незаконність вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, вважають, що такі рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства.
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисники не погоджуються з висновками місцевого суду про встановлення в діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч. 2       ст. 345 КК України.
Як убачається з вироку, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, за викладених у вироку обставин ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.
Такі висновки суд зробив на підставі показань обвинуваченого ОСОБА_10 , який не заперечував факт події, однак заперечував наявність у нього умислу на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, на підставі показань потерпілого ОСОБА_7 , який повідомив про обставини, за яких він отримав такі тілесні ушкодження.
Крім того, висновки суду ґрунтуються на показаннях свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які розповіли про обставини наїзду на працівника поліції, та описали події, які вони сприймали особисто.
Місцевим судом досліджено як доказ винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого злочину дані, що містяться в протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 10 травня 2020 року, відповідно до якого 10 травня 2020 року невідома особа, керуючи мотоциклом «Хонда», д.н.з. НОМЕР_1 , не виконала законну вимогу працівника поліції, здійснюючи опір, допустила наїзд на ОСОБА_7 , у результаті чого останній отримав тілесні ушкодження. 
З вироку вбачається, що місцевим судом досліджено протокол огляду місця події від 10 травня 2020 року та схему місця дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до яких 10 травня 2020 року на вул. Садовій, 93, ділянка 98, у м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю водія ОСОБА_10 , який, керуючи мотоциклом «Хонда», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на працівника поліції, схематично відображено розташування транспортного засобу на проїжджій частині, описано його пошкодження та навколишню обстановку.
Крім того, місцевим судом досліджено, проаналізовано та покладено в основу обвинувального вироку відомості, які містяться у протоколі огляду відеозапису від     15 травня 2020 року та на оптичному носії (диску), який є додатком до вказаного протоколу, та місцевим судом детально описано події, які зафіксовані на цих доказах.
Зокрема, як встановив, та, відповідно, зазначив місцевий суд у своєму вироку, до магазину «Яблучко» під`їжджає ОСОБА_10 на мотоциклі, за ним слідує автомобіль патрульної поліції та блокує виїзд мотоцикла, після чого ОСОБА_10 дивиться в бік вказаного автомобіля та починає відкочувати мотоцикл назад для того, щоб розвернутися. У цей час з патрульного автомобіля виходить потерпілий ОСОБА_7 у форменому одязі, підбігає до мотоцикла та стає безпосередньо перед ним, блокуючи у такий спосіб його рух. Через деякий час мотоцикл починає рух в сторону ОСОБА_7 та здійснює на нього наїзд, протягує декілька метрів за собою до проїжджої частини, де потерпілий падає на асфальтне покриття.
Предметом оцінки місцевого суду, як видно з мотивувальної частини вироку, був також протокол огляду відеозапису від 27 липня 2020 року та оптичний диск (додаток до цього протоколу), на якому зафіксовано ОСОБА_10 , який лежить на асфальті біля службового автомобіля у кайданках, недалеко від нього на проїжджій частині лежить травмований працівник поліції ОСОБА_7 .
Також судом першої інстанції співставлено та проаналізовано дані, що містяться у протоколах тимчасового доступу до документів (інформації), які містять охоронювану законом таємницю від 22 червня 2020 року та 23 червня 2020 року та додатків до вказаних протоколів щодо вилучення амбулаторної картки та історії хвороби стосовно ОСОБА_7 , відповіді на запит № 1168/Б від 20 травня 2020 року та додатку до неї щодо виїзду 10 травня 2020 року бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги, а також дані, що містяться у висновку судово-медичної експертизи № 402-1059-2020 від 31 липня 2020 року, відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_7 виявлено легкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження, з детальним описом та механізмом їх утворення.
Водночас місцевий суд, про що зазначено у тексті оскаржуваного вироку, дослідив відомості, які містяться у висновку судово-медичної експертизи № 043-405-2020 від 13 травня 2020 року, відповідно до змісту якого у ОСОБА_10 виявлено легкі тілесні ушкодження, що не мають ознак небезпеки для життя.
На підставі дослідження сукупності доказів, місцевий суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_10 знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження за його обвинуваченням.
Так у вироку місцевий суд зазначив, що факт не виконання ОСОБА_10 законної вимоги працівника поліції та наїзду на потерпілого ОСОБА_7 за обставин, про які зазначено в обвинувальному висновку, підтверджується показаннями потерпілого, свідків, які є чіткими, логічними, послідовними, письмовими доказами та дослідженими відеозаписами із камер спостереження, які є безспірними та такими, що доповнюють один одного.
Зокрема, судом першої інстанції було зазначено, що оцінка вищенаведених доказів вказує на те, що ОСОБА_10 розумів та усвідомлював, що перед ним знаходиться працівник поліції, від якого неодноразово прозвучала вимога зупинитися, що підтверджують свідки, однак, не маючи наміру виконувати таку вимогу, будучи без шолома безпеки, не маючи відповідних документів на право керування транспортним засобом, ОСОБА_10 вчинив дії з метою покинути місце пригоди, здійснив наїзд на працівника поліції, протягнув його декілька метрів за собою, у результаті чого останній впав на асфальтне покриття та отримав тілесні ушкодження. При цьому факт виконання працівником поліції ОСОБА_7 службових обов`язків є очевидним та безспірним.
Надаючи оцінку показанням самого обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що він не бачив службового автомобіля, не чув вимоги працівника поліції, не бачив хто саме його намагається зупинити, а мотоцикл почав рух через дії самого ОСОБА_7 , місцевий суд поставився критично до таких показань та розцінив їх як позицію захисту з метою уникнути кримінальної відповідальності за свої дії.
Як акцентував увагу місцевий суд у вироку, ОСОБА_10 перебував у безпосередній близькості до службового автомобіля, який заблокував йому рух, та, спрямувавши свій погляд прямо на вказаний автомобіль, починає вживати заходів для відкочування мотоцикла назад для розвороту, щоб об`їхати цей автомобіль. До того ж суд дійшов висновку про нещирість показань ОСОБА_10 в тій частині, що він від працівників поліції не втікав, а лише намагався повернутися додому за гаманцем, оскільки зупинившись, не здійснював жодних рухів, спрямованих на пошук гаманця чи встановлення місця його знаходження, а одразу, дивлячись на службовий автомобіль, здійснює дії з метою покинути місце пригоди.
При цьому, суд першої інстанції у своєму вироку вказав, що аналіз досліджених доказів дозволяє дійти висновку про те, що ОСОБА_10 розумів, що перед ним знаходиться працівник правоохоронного органу, який знаходиться при виконанні службових обов`язків, висловлює вимогу зупинитися та залишатися на місці, на таку вимогу не реагує, та маючи намір покинути місце пригоди, приводить двигун керованого ним мотоцикла у робочий стан та починає рух транспортного засобу, який є джерелом підвищеної небезпеки, безпосередньо на працівника поліції ОСОБА_7 . 
Місцевий суд у вироку наголосив, що у цей момент ОСОБА_10 усвідомлював протиправність своїх дій та передбачав можливі наслідки у виді заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, та враховуючи конкретні цілеспрямовані дії у виді збільшення швидкості та наїзду на потерпілого, бажав настання таких наслідків. 
Таким чином, висновки про доведеність винуватості ОСОБА_10 місцевий суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.
У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості        ОСОБА_10 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. 
В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній його частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
З урахуванням встановлених фактичних обставин місцевим судом кваліфіковано дії ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 345 КК України, а саме як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку із виконанням цим працівником службових обов`язків.
Перевіряючи вирок суду в порядку апеляційної процедури, апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду, та вказав, що доводи сторони захисту про відсутність у ОСОБА_10 умислу на заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень у зв`язку із виконанням ним службових обов`язків не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження доказами.
У своїй ухвалі апеляційний суд зазначив, що з показань допитаних під час судового розгляду свідків, які були очевидцями події, вбачається, що вони ствердно повідомили про те, що коли ОСОБА_10 зупинився біля магазину «Яблучко», потерпілий ОСОБА_7 вийшов із службового автомобіля, був у форменому одязі, підійшов та став поряд з обвинуваченим та декілька разів голосно висловив вимогу «стій на місці, не рухайся». Вказані показання свідків узгоджуються з показаннями потерпілого та дослідженими доказами у справі, у тому числі з дослідженим апеляційним судом відеозаписом з камер спостереження магазину «Яблучко».
А тому апеляційний суд не погодився із доводами сторони захисту про те, що ОСОБА_10 не бачив, що особа, яка намагається його зупинити, є працівником поліції.
При цьому апеляційний суд спростував твердження сторони захисту про те, що потерпілий діяв у спосіб, не передбачений Законом України «Про національну поліцію» та всупереч Правил дорожнього руху України, а тому не може вважатися таким, що виконував службові обов`язки.
Відповідно до ухвали суду апеляційної інстанції, за встановлених фактичних обставин, потерпілий ОСОБА_7 , будучи інспектором роти № 1 батальйону № 1 полку № 2 УПП у м. Києві ДПП в ході патрулювання вулиць виявив ОСОБА_10 , який, порушуючи Правила дорожнього руху України, керував мотоциклом без захисного шолому, у зв`язку з чим працівник поліції висловив йому законну вимогу залишатися на місці.
До того ж, на підставі здобутих місцевим судом доказів, апеляційний суд дійшов висновку, що вимога працівника поліції, який знаходився перед ОСОБА_10 на відстані витягнутої руки, була висловлена гучно та неодноразово, що виключає можливість її не почути ОСОБА_10 , а також виключає можливість не побачити особу, яка намагається його зупинити, одягненої у формений одяг працівника поліції.                       
Враховуючи викладене, як зазначив у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції, вказані обставини не викликають сумнівів у тому, що під час події, яка мала місце 10 травня 2020 року, працівник поліції ОСОБА_7 виконував свої службові обов`язки. 
Таким чином, апеляційний суд констатував, що послідовні та цілеспрямовані дії ОСОБА_10 свідчать про наявність у нього умислу на заподіяння працівнику поліції ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, враховуючи, що мотоцикл є джерелом підвищеної небезпеки, а працівник поліції тримається рукою за кермо мотоцикла, не дивлячись на це ОСОБА_10 привів мотоцикл в рух, що і призвело до отримання ОСОБА_16 тілесних ушкоджень.
Що стосується тверджень сторони захисту про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме кваліфікування дій ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 345 КК України, то такі є необґрунтованими з огляду на наступне.
Об`єктом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, є діяльність правоохоронних органів, їх авторитет, а додатковим обов`язковим об`єктом - психічна та фізична недоторканність працівників правоохоронних органів або їх близьких родичів. 
Об`єктивна сторона вказаного злочину може бути виражена у погрозі знищенням чи пошкодженням майна, вбивством, застосуванні насильства, незалежно від того, чи є така погроза дійсною і реальною, а також у заподіянні побоїв, спричиненні тілесних ушкоджень, що пов`язане із виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом, поєднаного із спеціальним мотивом, а саме у зв`язку із виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків.
Тобто ст. 345 КК України є спеціальною нормою, якою визначено відповідальність навіть за погрозу застосування насильства щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням ним службової діяльності, оскільки це має не тільки негативний вплив на психічне та фізичне здоров`я працівника, а й перешкоджає нормальній діяльності правоохоронних органів та підриває їх авторитет.
При цьому для кваліфікації дій особи за вказаною статтею необхідно встановити факт усвідомлення такою особою, що її дії вчиняються саме стосовно працівника правоохоронного органу, та що такий працівник виконує покладені на нього обов`язки.
За встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин, які ґрунтуються на досліджених та оцінених доказах, ОСОБА_10 , діючи умисно, розуміючи, що перед ним перебуває працівник поліції у форменому одязі, та висловлює законну вимогу зупинитися, чим фактично блокує його рух, тобто не дивлячись, що за напрямком його руху знаходиться людина, керуючи джерелом підвищеної небезпеки - мотоциклом, цілеспрямовано розпочинає рух мотоцикла з подальшим його прискоренням, у результаті чого здійснює наїзд на потерпілого ОСОБА_7 , протягує його за собою декілька метрів, після чого останній падає на асфальтне покриття та зазнає тілесних ушкоджень.
Посилання сторони захисту про те, що судом не встановлено об`єктивної сторони злочину, а також відсутності причинно-наслідкового зв`язку між діями           ОСОБА_10 та наслідками у виді отримання потерпілим тілесних ушкоджень, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки саме умисні дії ОСОБА_10 , які виразились у вжитті активних дій щодо розвороту та подальшого руху керованого ним транспортного засобу безпосередньо на працівника поліції, який блокував його рух, призвели до подальшого падіння потерпілого на асфальтне покриття.
З цих же підстав необґрунтованими є твердження сторони захисту про відсутність умислу у ОСОБА_10 на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, оскільки вони не узгоджуються з наявними в матеріалах кримінального провадження доказами. 
При цьому з вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду вбачається, що працівник поліції вийшов з патрульного автомобіля, був у форменому одязі, голосно та декілька разів висловив вимогу залишатися на місці, та ОСОБА_10 не міг їх не бачити, оскільки вживав заходів щодо їх об`їзду.
Крім того, відповідно до показань потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 , які викладені у оскаржуваних судових рішеннях, працівники патрульної поліції виявили ОСОБА_10 , який керував мотоциклом без шолома, що не заперечував сам засуджений. Саме через порушення ОСОБА_10 Правил дорожнього руху України потерпілий ОСОБА_7 і вживав заходів щодо зупинення ОСОБА_10 , а отже діяв відповідно до наданих йому законом повноважень.
А тому надуманими є твердження захисників про те, що екіпаж патрульної поліції фактично здійснював не переслідування, а спостереження за ОСОБА_10 без відповідного на це дозволу, оскільки такі не узгоджуються із наявними доказами у справі.
Водночас посилання захисників про невідповідність дій працівників поліції вимогам Закону України «Про національну поліцію» та Правил дорожнього руху України у даному випадку жодним чином не впливають на доведеність винуватості   ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого злочину, як і не виправдовують його.
З огляду на викладене, враховуючи доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину, що ґрунтується на сукупності досліджених та оцінених судами доказів, колегія суддів не може погодитися з доводами захисників, що суди попередніх інстанцій, порушуючи вимоги ст. 284 КПК України, не закрили кримінальне провадження за наявності для цього підстав, що призвело до неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Як на підставу для скасування оскаржуваних рішень, у своїх касаційних скаргах захисники посилаються на однобічність та обвинувальний ухил судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження.
Зокрема, захисники вказують про неправдивість показань потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 , які, на їхню думку, є зацікавленими та мають неприязні стосунки з ОСОБА_10 , та неналежність показань свідків ОСОБА_12 та      ОСОБА_13 , які спостерігали за подіями з дистанції та не брали у них участі. Захисники вважають, що показань вказаних свідків недостатньо для доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину.
Однак зазначені доводи захисників є неспроможними, оскільки з огляду на вимоги   ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції позбавлений можливості здійснювати оцінку здобутих судами першої та апеляційної інстанцій доказів, вирішувати питання про їх достовірність, встановлювати інші обставини справи, ніж ті, які викладені в судових рішеннях.
З огляду на процесуальні повноваження суду касаційної інстанції, який є судом права, а не факту, під час касаційного розгляду суд має оперувати тими фактичними обставинами та доказовою базою, які встановлені судами попередніх інстанцій, та зобов`язаний перевіряти правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що винуватість ОСОБА_10 встановлена не виключно на показаннях потерпілого та свідків, а також на підставі інших доказів, детальний аналіз яких у їх сукупності міститься в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.
Необґрунтованими колегія суддів вважає твердження захисників про те, що судами не перевірено альтернативну версію щодо обставин, про які йдеться в обвинуваченні.
Захисники вказують, що судами не надано оцінки показанням засудженого        ОСОБА_10 щодо обставин, які мали місце 10 травня 2020 року, а в матеріалах кримінального провадження відсутня автотехнічна експертиза, що позбавило суд можливості встановити дійсний перебіг подій, про які йдеться в обвинуваченні.
Проте зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що версія сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_10 складу інкримінованого йому злочину була предметом ретельної перевірки як суду першої, так і суду апеляційної інстанції, та спростована з наведенням мотивів, чому суди дійшли такого висновку.
З цих же підстав неспроможними є доводи сторони захисту про те, що висновок судово-медичної експертизи потерпілого ОСОБА_7 , протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 10 травня 2020 року, протокол огляду місця події від 10 травня 2020 року не мають доказового значення, оскільки у відповідності до вимог статей 85, 86 КПК України таким доказам була надана відповідна оцінка під час розгляду кримінального провадження, що відображено у вироку суду.
Не заслуговують на увагу й посилання захисників про недопустимість як доказу протоколу огляду відеозапису від 15 травня 2020 року з додатком до нього.
Обґрунтовуючи свої доводи, захисники вказують, що предметом безпосереднього дослідження суду має бути сам відеозапис, а не протокол, оскільки відомості у протоколі не відповідають тим обставинам, які зафіксовані на відеозаписі.
Однак захисниками не враховано, що відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень, як протокол огляду відеозапису від 15 травня 2020 року, так і сам відеозапис були безпосередньо досліджені судами обох інстанцій на предмет їх належності, допустимості та достовірності, а вирок та ухвала у своєму тексті містять детальний аналіз висновків судів щодо оцінки цих доказів.
Посилання ж сторони захисту про те, що такий відеозапис здобуто не у процесуальний спосіб також не є спроможними, оскільки оптичний диск, на якому знаходиться відеозапис з камер відеоспостереження від 10 травня 2020 року магазину « Яблучко », надано керуючим цього магазину, та відповідно до постанови слідчого УП ГУНП України у м. Києві ОСОБА_17 від 15 травня 2020 року визнано речовим доказом та долучено до матеріалів кримінального провадження.
Стосовно тверджень захисників про невідповідність протоколу огляду місця події від 10 травня 2020 року вимогам кримінального процесуального закону, то такі колегія суддів вважає безпідставними.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, протокол огляду місця події від               10 травня 2020 року складений слідчим СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_14 , за участі понятих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , у присутності ОСОБА_10 . В ході проведення зазначеної слідчої дії усім її учасникам роз`яснені права, а на кожній сторінці протоколу наявний їхній підпис. При цьому у протоколі зазначено, що ОСОБА_10 у присутності понятих відмовився підписувати зазначений протокол.
Зі змісту вказаного протоколу також вбачається, що у графі спеціаліст зазначено слідчого ОСОБА_15 . Відповідно до матеріалів кримінального провадження вказаним слідчим була складена схема дорожньо-транспортної пригоди, яка підписана ним та двома понятими, та долучена як додаток до протоколу огляду місця події.
При цьому посилання захисників про те, що протокол не підписаний слідчим ОСОБА_15 хоча і є слушними, однак у даному випадку відсутність підпису у протоколі вказаного слідчого, який не проводив огляд місця події, та залучений до слідчої дії як спеціаліст для складання схеми дорожньо-транспортної пригоди, на думку колегії суддів, не вказує в цілому про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події.
Таким чином, протокол огляду місця події відповідає вимогам статей 104, 223, 237 КПК України, порушень процесуального закону під час проведення такої слідчої дії та  під час складання протоколу за наслідками її проведення, колегією суддів не встановлено.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими твердження захисників про те, що під час судового розгляду суд першої інстанції неправильно оцінив сукупність доказів у справі, що призвело до ухвалення помилкового рішення.
Крім того, як на підставу для скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, захисник ОСОБА_9 посилається на те, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_10 прокурором направлено до суду поза межами строків досудового розслідування, визначених ст. 219 КПК України.
Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень, протягом часу розгляду кримінального провадження його сторонами питання про направлення обвинувального акту до суду поза межами строку досудового розслідування не ставилось. Зазначених обставин також не було встановлено місцевим судом як під час попереднього судового розслідування, так і під час судового розгляду.
В силу своїх повноважень, та враховуючи межі касаційного розгляду, визначені ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції позбавлений можливості перевірити процесуальні рішення, які ухвалювалися на стадії досудового розслідування, та не були долучені до матеріалів кримінального провадження .
Згідно з вимогами п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження, зокрема, реєстром матеріалів досудового розслідування, встановлено, що слідчим СВ Дарницького УП ГУНП у         м. Києві ОСОБА_17 . 10 травня 2020 року ОСОБА_10 повідомлено про підозру, постановою в.о. керівника Київської місцевої прокуратури № 2       ОСОБА_20 від 07 липня 2020 року продовжено строк досудового розслідування, у подальшому старшим слідчим СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_21 та прокурором Київської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_22 . 31 липня 2020 року ОСОБА_10 повідомлено про зміну підозри, та складено обвинувальний акт.
Відповідно до супровідного листа 52/1510 вих. 20 обвинувальний акт стосовно ОСОБА_10 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, направлено та отримано Дарницьким районним судом м. Києва 03 серпня 2020 року.
Таким чином, з наявних у суду касаційної інстанції відомостей відсутні підстави вважати, що прокурором направлений обвинувальний акт поза межами строків досудового розслідування, визначених ст. 219 КПК України. 
Враховуючи викладене, наведені доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_9 колегія суддів вважає такими, що не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду.
Крім того, захисник ОСОБА_9 в скарзі зазначає, що звукозапис судового засідання від 20 липня 2021 року не прослуховується через наявність сторонніх звуків, у зв`язку з чим неможливо встановити, що саме було проголошено місцевим судом.
У ході підготовки кримінального провадження до касаційного розгляду під час прослуховування звукозапису судового засідання від 20 липня 2021 року (оголошення вироку) встановлено невисоку якість звуку, однак це не перешкоджає прослуховуванню звукозапису та його сприйняттю.
Тобто вказані обставини не є беззаперечною підставою для скасування судових рішень, оскільки вказані обставини в цілому не заважають відтворити всю послідовність подій, які відбувалися під час судового розгляду, аж до його завершення, як і не завадили стороні захисту скористатись своїм правом та оскаржити такий вирок у подальшому в апеляційному порядку.
З огляду на викладене, доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_9 в цій частині є безпідставними.
Також захисник ОСОБА_9 у касаційній скарзі наголошує, що одразу після пригоди ОСОБА_10 прикували кайданками до паркану, побили, та тримали у такому стані аж до ранку, що, на його думку, підтверджується висновком судово-медичної експертизи. Звертає увагу, що з цих підстав ОСОБА_10 звернувся до ДБР із заявою про вчинення злочину, що проігноровано судами обох інстанцій.
Проте такі доводи захисника є надуманими.
Відповідно до мотивувальної частини ухвали апеляційного суду, надаючи відповідь на аналогічні доводи апеляційної скарги сторони захисту, апеляційний суд вказав, що відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, а тому такі доводи не можуть бути предметом перевірки у цьому кримінальному провадженні, оскільки не відносяться до предмету доказування у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_10 .
Таким чином зазначені доводи сторони захисту були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який надав на них відповідь з посиланням на норму закону, якою він при цьому керувався.
Крім того, у своїх касаційних скаргах захисники посилаються на те, що апеляційний суд вибірково дослідив докази у справі, допущені місцевим судом порушення не усунув, свого рішення не мотивував, не надав вичерпних відповідей на всі доводи сторони захисту.
Однак колегія суддів не може погодитися з такими доводами прокурора з огляду на наступне.
Так, ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку. Отже, ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам        ст. 370 КПК України.
Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що письмові докази, показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, а також встановлені місцевим судом обставини, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваній ухвалі.
Тобто, перевіряючи в апеляційному порядку доводи апеляційної скарги сторони захисту апеляційний суд надав відповідну оцінку показанням обвинуваченого, які визнав неспроможними, показанням потерпілого та свідків, а також сукупності інших доказів у справі, які визнав послідовними й такими, що узгоджуються між собою, та вмотивовано спростував доводи сторони захисту про відсутність достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.
При цьому апеляційний суд не встановив порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки наведених місцевим судом доказів, як і не встановив підстав для визнання таких доказів недопустимими.
На переконання колегії суддів, ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, а тому не вбачає підстав для її скасування чи зміни, про що вказують захисники у свої касаційних скаргах.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, не встановлено, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги захисників залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 20 липня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року стосовно ОСОБА_10 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                ОСОБА_3