Справа № 454/422/22                         Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я. 
Провадження № 22-ц/811/1499/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 
Провадження № 22-ц/811/1629/22         

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А. 
секретаря: Гай О.О.
за участю: ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 червня 2022 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на окрему ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 09 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи ОСОБА_3 про виселення особи без надання іншого житла,
ВСТАНОВИЛА:
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .
На обґрунтування позову зазначила, що в належній їй квартирі АДРЕСА_1 відповідачка зареєстрована та проживає з 2017 року. Остання вселилася в квартиру як її онука, оскільки є донькою її дочки, яка в даному житлі не зареєстрована та не проживає. Тому, відповідачка не є членом її сім`ї, спільного господарства та спільного побуту вони не ведуть, підстав подальшого її проживання в даному житлі немає. Відповідачка ОСОБА_4 порушує правила співжиття, в добровільному порядку відмовилася знятися з реєстрації місця проживання, зловживає спиртними напоями, застосовує до неї насильство, веде аморальний спосіб життя, неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності. Внаслідок протиправної поведінки відповідачки вона не може вільно користуватися житлом, тому просила задовольнити позов на підставі ст. 116 ЖК УРСР.
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області  від 09.06.2022 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 - відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_4 вселилася в квартиру, як її онука, оскільки є донькою її дочки, яка в даному житлі не зареєстрована та не проживає. Тому, відповідач не є членом її сім`ї, спільного господарства та спільного побуту вони не ведуть, підстав подальшого її проживання в даному житлі немає. Звертає увагу на те, що відповідач порушує правила співжиття, в добровільному порядку відмовилася знятися з реєстрації місця проживання, зловживає спиртними напоями, застосовує до неї насильство, веде аморальний спосіб життя, неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності, чого не було враховано судом першої інстанції. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Окремою ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 09.06.2022 про наведені в мотивувальній частині ухвали обставини щодо адвоката ОСОБА_2 доведено до відома Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури Львівської області для перевірки дій останнього, надання їм оцінки та відповідного реагування.
Зобов`язано Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури Львівської області про вжиті заходи повідомити суд в місячний термін після надходження окремої ухвали.
Окрему ухвалу суду оскаржив ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що в зв`язку з тим що між суддею та адвокатом існують неприязні стосунки, суддя виносить безпідставні ухвали з особистих мотивів, а не виходячи з вимог закону. Таким способом суддя чинить тиск на адвоката.
Крім того, при постановленні окремої ухвали, з метою ініціювання питання про дисциплінарну відповідальність адвоката, суд не наділяється повноваженнями щодо здійснення оцінки якості надання адвокатом юридичної допомоги своєму клієнту, а отже, й не може порушувати таке питання перед кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури. Замовником послуг є клієнт ОСОБА_1 , яка ніяких претензій до адвоката немає та 17.06.2022 подала заяву до суду про те, що з мотивами, які наведені в окремій ухвалі не погоджується. Позовна заява та позовні вимоги, які були викладені в ній, в судовому засіданні була позивачем ОСОБА_1 підтримано повністю. Просить ухвалу суду скасувати.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 підтримали апеляційні скарги з підстав, зазначених у них.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду слід залишити без задоволення, скаргу ОСОБА_2 на окрему ухвалу суду - задовольнити з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.
Судом встановлено, що позивачка у справі ОСОБА_1 та третя особа - ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .
Згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру від 05.05.2018, довідки від 25.09.2017 та витягу з будинкової книги у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Відповідачка у справі - ОСОБА_4 є онукою позивачки ОСОБА_1 , зареєстрована та проживає у вищевказаній квартирі з 2017 року.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).
На підставі статті 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.
Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК УРСР вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.
У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка вказували на те, ОСОБА_5 систематично порушує правила співжиття у спірній квартирі, що є підставою для виселення її без надання іншого жилого приміщення.
Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підтвердження позовних вимог позивачкою до позовної заяви додано копію відповіді від 08.02.2021 № 1418 з якої вбачається, що в провадженні відділення поліції №2 Червоноградського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області перебувало звернення позивачки ОСОБА_1 від 31.01.2021 з приводу вчинення відповідачкою ОСОБА_4 домашнього насильства. Вбачається, що з ОСОБА_4 проведено профілактичну бесіду та складено адміністративний протокол за ст. 173-2 КУпАП (а.с. 22).
В процесі розгляду справи в суді першої інстанції позивачкою надано копію відповіді 07.05.2022 № 1571в, з якої вбачається, що відділенням поліції №2 Червоноградського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області було розглянуто звернення позивачки від 29.04.2022 (після звернення до суду із цим позовом), з ОСОБА_4 проведено профілактичну бесіду та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП.
Доказів визнання відповідачки ОСОБА_4 винною у вчиненні даних правопорушень, а також доказів вжиття до неї заходів попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходів громадського впливу, вжиті на зборах жителів будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача матеріали справи не містять.
Долучені до апеляційної скарги докази щодо притягнення відповідачки ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності, колегія суддів відповідно до положень ч.3 ст. 367 ЦПК України не бере до уваги, оскільки такі не були подані до суду першої інстанції, а позивачкою та її представником не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від них.
Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б доводили факт існування обставин, передбачених статею 116 ЖК Української РСР, за наявності яких відповідачка може бути виселена без надання іншого жилого приміщення.
За таких обставин, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду про відмову у задоволенні позову колегія суддів не вбачає.

Розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на окрему ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 09.06.2022, колегія суддів виходить з такого.
Згідно з частиною другою статті 262 ЦПК України суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.
Постановляючи окрему ухвалу щодо адвоката ОСОБА_2 суд першої інстанції мотивував її тим, що адвокат ОСОБА_2 всупереч вимогам ст.62 ЦПК України, ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ст.ст.11, 14 Правил адвокатської етики надавав правову допомогу, складав процесуальні документи, які посвідчував від імені позивачки без видання ордера та укладання договору з ОСОБА_1 , в таких його діях можуть бути ознаки дисциплінарного проступку, що є підставою порушення щодо нього дисциплінарної справи.
Однак, апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_2 вважає, що окрема ухвала Сокальського районного суду Львівської області від 09.06.2022 підлягає скасуванню, оскільки встановлено, що Договір з позивачкою про надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_2. був укладений 13.01.2022, ордер виданий 16.01.2022 за № 1119952, а позовна заява подана до суду 10.02.2022. Крім цього адвокат ОСОБА_2 з 17.01.2022 звертався в інтересах ОСОБА_1 до Червоноградського районного відділу поліції №2 ГУ НП у Львівській області з адвокатським запитом № 2, на підставі якого від начальника поліції отримав відповідь на адвокатський запит за № Аз-4/63/01 від 21.01.2022, яка була долучена до позовної заяви ОСОБА_1 . 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для постановлення окремої ухвали щодо адвоката ОСОБА_2, відтак така підлягає скасуванню.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області  від 09 червня 2022 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Окрему ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 09 червня 2022 року скасувати.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено: 19.05.2023
Головуючий                                                        
Судді