Номер провадження: 22-ц/813/1091/23 
Справа № 495/5061/20
Головуючий у першій інстанції Заверюха В. О.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.04.2023 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого - Громіка Р.Д.,
суддів - Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежна-страхова компанія» про відшкодування шкоди,
ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 подала до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області позовну заяву до ПАТ «Українська пожежна-страхова компанія», в якій просила стягнути з відповідача відшкодування майнової шкоди в розмірі 19 771 грн 21 коп та моральну шкоду в розмірі 44 676.00 грн, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 8 400 грн. 
Позовна заява обґрунтована тим, що 09 листопада 2018 року в с. Нерубайське Біляївського райну Одеської області водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем «БАЗ», д.н.з. НОМЕР_1 та здійснюючи пасажирські перевезення за маршрутом №84, в ході руху по проїзній частині, допустив падіння пасажира ОСОБА_3 , внаслідок ДТП, ОСОБА_4 від отриманих травм померла. За фактом ДТП було відкрито кримінальне провадження за №12018161250000663 та розпочате досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 28 травня 2020 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, на підставі ч.ч. 1, 4 ст. 75 КК України, ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання з випробувальним строком на 1 (один) рік. В результаті вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення ОСОБА_1 , як мати померлої, визнана потерпілою у кримінальному провадженні, таким чином, ОСОБА_1 заподіяно майнову та моральну шкоду, яка має бути відшкодована на її користь.
Позивач зазначала, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована у ПАТ «Українська пожежна-страхова компанія» (поліс ОСЦПВВНТЗ №AM 5154314, діючий станом на 09 листопада 2018 року), а відтак у ПАТ «Українська пожежна-страхова компанія» виник обов`язок відшкодувати заподіяну позивачу майнову та моральну шкоду. 08 квітня 2020 року представником за довіреністю ОСОБА_5 на поштову адресу ПАТ «Українська пожежна-страхова компанія» було надіслано повідомлення про ДТП та заява на виплату страхового відшкодування з усіма необхідним документами з метою отримання страхового відшкодування за завдану їй майнову та моральну шкоду.
23 травня 2020 року ПАТ «Українська пожежна-страхова компанія» було надіслано лист за вих. №1350/18 від 08 травня 2020 року про надання додаткових документів по справі №7258/18, в якому серед іншого зазначено, що відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правові відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарські або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішення у такій справі законної сили. З 30 квітня 2020 року по 03 червня 2020 року представником позивача було долучено додаткові документи по справі №7258/18, яких вимагає законодавство України у сфері страхової діяльності, проте ПАТ «Українська пожежна-страхова компанія» не змінює своєї позиції, затягує здійснення виплати страхового відшкодування, що належить ОСОБА_1 , чим порушує законні права та інтереси позивача.
Внаслідок загибелі ОСОБА_3 , позивач понесла майнові витрати на поховання на суму 19771 грн 21 коп, документи, що підтверджують понесені витрати позивачем на поховання ОСОБА_4 наявні у відповідача, оскільки були надані в оригінальній формі 20 вересня 2019 року, номер вхідного листа 11676/18.
Крім того, ПАТ «Українська пожежна-страхова компанія» зобов`язано здійснити страхове відшкодування, заподіяної моральної шкоди у розмірі 44 676,00 грн. Моральна шкода, полягала у пережитих позивачем моральних стражданнях внаслідок наступного: загибель дочки призвела до порушення звичайного порядку життя, душевних страждань позивачу, внаслідок пережитого стресу погіршився її стан здоров`я, позивач стала відлюдною неврівноваженою, що призвело до тривалої депресії, втрати сну і апетиту, виникнення відчуття втрати сенсу свого життя. Враховуючи, що ДТП було вчинено 09 листопада 2018 року, а відповідно до ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2018 рік», мінімальний місячний розмір заробітної плати становить 4173,00 грн, відтак загальна сума грошових коштів, які ПАТ «Українська пожежна-страхова компанія» зобов`язана відшкодувати за завдану їй моральну шкоду становить 44676,00 грн (3723,00 х 12 = 44676,00). Оскільки у загиблої ОСОБА_3 , крім матері ОСОБА_1 (позивача) є і батько - ОСОБА_6 , до ПАТ «Українська пожежна-страхова компанія» було надано нотаріально завірену заяву про перерахування належного ОСОБА_6 страхового відшкодування на користь матері загиблої - ОСОБА_1 , таким чином, позивачу належить страхове відшкодуванні заподіяної моральної шкоди у повному розмірі, а саме - 44676,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2021 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ПАТ «Українська пожежна-страхова компанія» про відшкодування шкоди відмовлено в повному обсязі.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив матеріали справи та дійшов помилкових висновків щодо того, що не було зроблено рахункової помилки.

Порядок розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України йдеться про те, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ціна позову у вказаній цивільній справі становить менш ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а таким чином, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
З врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року до серпня 2022 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 06 квітня 2023 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що з позовної заяви та копії вироку Біляївського районного суду Одеської області від 28 травня 2020 року по справі №495/5426/18 вбачається, що 09 листопада 2018 року приблизно о 08.00 год. в с. Нерубайське Біляївського райну, Одеської області, ОСОБА_2 будучи особою відповідальною за експлуатацію транспортного засобу, керуючи автобусом «БАЗ А079.23», держаний знак НОМЕР_1 , здійснюючи пасажирські перевезення за маршрутом №84, в ході руху по проїзній частині, стояча пасажирка ОСОБА_3 не втримала рівновагу та впала на двері «аварійного виходу», а саме на ручку замкового пристрою, який під натиском ваги її тіла відчинився, внаслідок чого потерпіла ОСОБА_3 випала з автобусу «БАЗ А079.23», держаний знак НОМЕР_1 та отримала тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.
Смерть ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 20 листопада 2018 року, видане Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.
Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 28 травня 2020 року по справі №495/5426/18 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, на підставі ч. 1, 4 ст. 75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання з випробувальним строком на 1 (один) рік.
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 24 січня 1977 року, позивачка ОСОБА_1 являється матір`ю загиблої ОСОБА_3 .
Обґрунтовуючи вимоги позову про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач посилалася на те, що на момент дорожньо-транспортної пригоди в якій загинула донька позивачки ОСОБА_3 цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» за полісом ОСЦПВВНТЗ №AM 5154314. Внаслідок загибелі доньки ОСОБА_3 , позивачка понесла майнові витрати на поховання у розмірі 19771 грн 21 коп, крім того, позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає у пережитих нею моральних стражданнях, а саме: загибель дочки призвела до порушення звичайного порядку життя, душевних страждань, внаслідок пережитого стресу погіршився її стан здоров`я, позивач стала відлюдною неврівноваженою, що призвело до тривалої депресії, втрати сну і апетиту, виникнення відчуття втрати сенсу свого життя. Враховуючи, що ДТП було вчинено 09 листопада 2018 року, а відповідно до ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2018 рік», мінімальний місячний розмір заробітної плати становить 4 173,00 грн, відтак загальна сума грошових коштів, які ПАТ «Українська пожежна-страхова компанія» зобов`язано відшкодувати за завдану позивачу моральну шкоду становить 44676,00 грн (3723,00 х 12 = 44676,00). У загиблої ОСОБА_3 , крім матері ОСОБА_1 є і батько - ОСОБА_6 , представником позивача на адресу ПАТ «Українська пожежна-страхова компанія» було надано нотаріально завірену заяву про перерахування належного ОСОБА_6 страхового відшкодування на користь матері загиблої - ОСОБА_1 , таким чином, позивачу належить страхове відшкодування заподіяної моральної шкоди у повному розмірі, а саме - 44676,00 грн.
Також у позові зазначено, що 08 квітня 2020 року представником позивача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_5 на поштову адресу ПАТ «Українська пожежна-страхова компанія» було надіслано повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяви на виплату страхового відшкодування з усіма необхідним документами з метою отримання страхового відшкодування за завдану їй майнову та моральну шкоду. 23 травня 2020 року ПАТ «Українська пожежна-страхова компанія» надіслала лист за вих. №1350/18 від 08 травня 2020 року про надання додаткових документів. З 30 квітня 2020 року по 03 червня 2020 року представником позивача були долучені додаткові документи, яких вимагає законодавство України у сфері страхової діяльності, проте ПАТ «Українська пожежна-страхова компанія» до теперішнього часу не здійснила виплати страхового відшкодування, що належать ОСОБА_1 .
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Спірні відносини виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а отже врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Цивільним кодексом України.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо - транспортної пригоди , яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно - правова відповідальність особи , відповідальність якої застрахована за договором.
Згідно з вимогами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Стаття 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає відшкодування страховиком шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, так:
- п. 27.1. - страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди;
- п. 27.2. - страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку;
- п. 27.3. - страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами;
- п. 27.4. - страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Згідно з ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.
У статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» зазначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.
Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.
Тобто, виходячи із визначення поняття поховання відповідно до закону до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати.
Як вбачається з позовної заяви, позивачка та її представник на підставу стягнення з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» понесених витрат на поховання та моральної шкоди посилаються на те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди, в якій загинула донька позивачки, була застрахована у ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» страховий поліс ОСЦПВВНТЗ №AM 5154314.
Проте, позивачкою та її представником всупереч положенню статей 77-78 ЦПК України на підтвердження доводів, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія», доказів у вигляді укладеного договору страхування між винною в дорожньо-транспортній пригоді особою ОСОБА_2 та ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» або полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ОСЦПВВНТЗ №AM 5154314, за якими може визначити підстави, умови та розмір виплати страхового відшкодування при настанні страхового випадку до матеріалів позовної заяви не додано.
В позові зазначено, що внаслідок загибелі доньки ОСОБА_3 , позивач понесла майнові витрати на поховання на суму 19 771 грн 21 коп.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що необхідною підставою для відшкодування витрат згідно ст. 27.4 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є документально підтверджені докази, що підтверджують витрати на поховання (рахунки, товарні чеки, накладні, тощо).
Разом з тим, на час звернення з позовом до суду до матеріалів позовної заяви позивачем ОСОБА_1 та її представником жодного доказу (рахунки, товарні чекі, накладні, тощо) про понесені позивачем витрати на поховання на суму 19 771 грн 21 коп чи на купівлю та встановлення пам`ятника долучені не були, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутні підстав для їх відшкодування згідно ст. 27.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Також позивачкою та її представником нотаріально завірена заява про перерахування належного ОСОБА_6 страхового відшкодування на користь матері загиблої - ОСОБА_1 до матеріалів позову також долучена не була.
Проте, відповідно до п. 27.3. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Згідно з п. 18 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди.
Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.
Відповідно до ст.77 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд безпосередньо не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Суд сприяє учасникам справи у забиранні доказів, однак не може перебирати на себе функцію їх збирача, адже такі дії протирічать принципам змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.
Сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.
Суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням особливостей даної цивільної справи, судом на кожне судове засідання викликались сторони по справі з метою повного та всестороннього дослідження усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, поданих доказів та їх обґрунтування, але позивач та його представник жодного разу у судові засідання не з`являлись, будь-яких клопотань про витребування доказів, доповнень до позову або повідомлення суду й інші обставини, що мають значення для справи протягом розгляду справи не заявляли. В зв`язку з чим, суд першої інстанції правильно вважав, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх.
Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки висновки суду ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала. 
Щодо посилання скаржника, на те, що через надання відповідачу оригіналів доказів позивач не мав можливості надати такі докази суду першої інстанції та, що в суді першої інстанції не подавалось клопотання про витребування доказів, оскільки останній розраховував на порядність відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно з ч. 2 ст. 84 ЦПК України У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Проте скаржником в суді першої інстанції клопотання про витребування доказів судом не подавалось та більше того не надано жодного доказу вжиття заходів для отримання таких доказів самостійно.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно вищезазначені доводи апеляційної скарги є безпідставними та є такими, що суперечать вимогам чинного законодавства.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи (фактично дублюють доводи позовної заяви) були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.
У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 06 квітня 2023 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький