Ухвала
Іменем України
 
22 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 752/10747/20
провадження № 61-4611ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Асланяна Вардана Альбертовича на постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання правочину недійсним за ознаками фіктивного,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А. О. 05 червня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 32345, недійсним за ознаками фіктивного без застосування наслідків недійсності згідно з абзацом 2 частини першої статті 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 05 червня 2019 року між ОСОБА_2 та її донькою - ОСОБА_3 , батьком - ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири (по 1/2 частині кожному) АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А. О. 05 червня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 32345. Оспорюваний договір дарування не відповідає вимогам ЦК України та порушує її майнові права з огляду на таке. 30 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 і Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») було укладено договір невідновлюваної кредитної лінії № 38-05/3/98, за умовами якого банком було надано відповідачу кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 163 415 доларів США з кінцевим строком повернення до 29 жовтня 2026 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 30 жовтня 2006 року № 38-05/3/98 між ОСОБА_2 , ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 38.02/857, згідно з яким вона ( ОСОБА_1 ) виступила майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_2 та передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 . У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх грошових зобов`язань ПАТ «Укрсоцбанк» задовольнило свої вимоги за кредитним договором від 30 жовтня 2006 року № 38-05/3/98 в позасудовому порядку шляхом реєстрації права власності на належну їй квартиру, яка є предметом договору іпотеки від 30 жовтня 2006 року № 38.02/857. У зв`язку з цим відповідно до статті 11 Закону України «Про іпотеку» та статті 512 ЦК України у жовтні 2018 року вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в порядку регресу. 30 жовтня 2006 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О. М. та зареєстрований в реєстрі за № 4236, за умовами якого вона передала відповідачу в позику грошові кошти в розмірі 757 500 грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Будучи обізнаною про наявність двох вказаних судових проваджень, з метою уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу та задля збереження майна 05 червня 2019 року відповідач уклала зі своїми родичами оспорюваний договір дарування квартири. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року у справі № 757/49303/18-ц її позов було задоволено та ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на її користь частину заборгованості за договором позики в розмірі 100 000 грн. З метою виконання вказаного рішення суду на підставі виконавчого листа Печерського районного суду міста Києва № 757/49303/18-ц від 28 лютого 2020 року державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 07 травня 2020 року відкрито виконавче провадження № 62003493. На дату звернення до суду з цим позовом відповідач так і не виконала своїх боргових зобов`язань перед позивачем, що порушує її майнові права. Дії сторін оспорюваного договору дарування спрямовані виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно від боржника у зобов`язанні до близького родича з метою приховати це майно від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А. О. 05 червня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 32345. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки відчуження майна порушує майнові інтереси кредитора і направлене на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Відчуження відповідачем квартири АДРЕСА_1 шляхом укладення договору дарування не може використовуватися нею як учасником цивільного обороту для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу. Відповідачем не надано доказів, що під час укладення договору дарування внутрішня воля сторін договору відповідала зовнішньому її прояву та що сторони договору передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Шкварка А. В. та представника ОСОБА_6 - адвоката Кушніра Р. Ю. задоволено. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що пред`являючи вимоги про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_8 вказала відповідачем лише одну сторону оспорюваного правочину - дарувальника ОСОБА_2 , при цьому клопотань про залучення до участі у справі як відповідачів інших сторін оспорюваного договору дарування - обдаровуваних ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , позивач не заявляла. Вказане свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників справи, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
 
31 березня 2023 року, тобто з пропуском встановленого законом строку на касаційне оскарження, представник ОСОБА_1 - адвокат Асланян В. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити без змін рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року. Крім цього, представник ОСОБА_1 - адвокат Асланян В. А. заявив клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року, касаційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків,  а саме - заявнику необхідно було подати до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу із зазначенням в ній передбаченої (передбачених) статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга. При цьому заявнику було роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.
 
Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 0306309587334, ОСОБА_1 отримала зазначену ухвалу 21 квітня 2023 року.
 
26 квітня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Асланян В. А. подав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги за ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2023 року.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 1 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
В заяві про усунення недоліків касаційної скарги представник ОСОБА_1 - адвокат Асланян В. А. вказав, що підставами касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року є пункти 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
В обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення представник ОСОБА_1 - адвокат Асланян В. А. зазначив, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 03 грудня 2021 року у справі № 906/1061/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Посилаючись на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, представник ОСОБА_1 - адвокат Асланян В. А.: 1) не навів правових висновків, які були застосовані апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні; 2) не зазначив норми (норм) права, від висновку щодо застосування якої (яких), викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, необхідно відступити; 3) не навів обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та врахованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України представник ОСОБА_1 - адвокат Асланян В. А.: 1) не зазначив норми права, застосованої судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, щодо питання застосування якої відсутній висновок Верховного Суду; 2) не обґрунтував необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи, зокрема не навів прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, чи існування виключної правової проблеми. 
 
Посилаючись на пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411ЦПК України, заявник не вказав, які саме зібрані у справі докази не дослідив суд апеляційної інстанції. При цьому Верховний Суд звертає увагу заявника, що процесуальна ухвала місцевого суду, винесена в цій справі, не є доказом в розумінні статті 76 ЦПК України.
 
Тобто такі формальні посилання заявника не є обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Отже, касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позовна вимога про визнання недійсним виконаного договору без одночасного заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є належним способом захисту, який передбачений законом. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову. Сторони оспорюваного договору не оскаржували рішення суду першої інстанції з підстав неналежного суб`єктного складу.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами встановлено, що 05 червня 2019 року між    ОСОБА_2 та її донькою - ОСОБА_3 , батьком - ОСОБА_4 , було укладено договір дарування квартири (по 1/2 частині кожному) АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А. О. 05 червня 2019 року, зареєстрований у реєстрі за № 32345. 
 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21 липня 2020 року № 217224447: 24 лютого 2020 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сокол І. В., зареєстрованого в реєстрі за № 708, було відчужено 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6 , номер запису про право власності 35628999, рішення про державну реєстрацію прав 51286271 від 24 лютого 2020 року; 30 березня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Докійчук Н. В., зареєстрованого в реєстрі за № 190, було відчужено 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_7 , номер запису про право власності 36123400, рішення про державну реєстрацію прав 51822469 від 30 березня 2020 року.
 
Апеляційним судом також встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду цим позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 05 червня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
 
При цьому ОСОБА_1 визначила відповідачем за цим позовом лише дарувальника ОСОБА_2 , а обдаровувані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були залучені до участі у справі як треті особи.
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
В постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 569/19840/19 наведено такі правові висновки.
 
Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
 
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
 
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
 
Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
 
В постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Верховний Суд вказав, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
 
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
 
У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору, як відповідачі, мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.
 
Встановивши, що звернувшись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_1 не залучила до участі у справі всіх відповідачів - сторін оспорюваного правочину, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення місцевого суду та відмову в задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
 
Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду.
 
При цьому в постановах Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 03 грудня 2021 року у справі № 906/1061/20, на які послався представник ОСОБА_1 - адвокат Асланян В. А. в касаційній скарзі, відсутні правові висновки щодо питання визначення належного суб`єктного складу сторін у подібних правовідносинах. Тому такі посилання є нерелевантними.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Асланяна Вардана Альбертовича на постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання правочину недійсним за ознаками фіктивного.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко