Постанова                                            
Іменем  України                    
 
05 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 757/8829/19-ц
провадження № 61-1081св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
представник відповідача - ОСОБА_4 ,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Телеканал «Прямий»,  
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва 
від 07 червня 2021 року у складі судді Писанця В. А. та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у складі колегії суддів: 
Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.,
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до 
ОСОБА_3 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Телеканал «Прямий» (далі - ТОВ «Телеканал «Прямий»),  про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації.
Позовні вимоги мотивував тим, що під час інтерв`ю в прямому ефірі на телеканалі « Прямий », в програмі «Деталі», яке транслювалось 
ІНФОРМАЦІЯ_2 о 14:16 год. та яке було опубліковано в мережі Інтернет на веб сайті «ІНФОРМАЦІЯ_4» в розділі «Новини», народним депутатом України ОСОБА_3 було поширено наступну інформацію, яка його стосується:
-  «Для мене як для політика і як для громадянина країни було несподіванкою такий достатньо легкий вирок, який був призначений українським судом злочинцю ОСОБА_1 »;
- «Усі ці події були наслідком цієї державної зради екс-президента, а тепер уже злочинця ОСОБА_1 »;
- « Ті докази і ті статті, по яких прокуратура звинувачувала злочинця ОСОБА_1 , мають бути доведені, вони є обґрунтованими і доводити уже в апеляційній інстанції і інші злочини, вчинені злочинцем ОСОБА_1 ».
ОСОБА_1 вважав, що поширення інформації, що його стосувалась, відбулась шляхом її повідомлення під час інтерв`ю в прямому ефірі на телеканалі « Прямий » та опублікування її в мережі Інтернет на веб-сайті « ІНФОРМАЦІЯ_3 », а відтак, ця інформація на його думку була поширена серед широкого кола осіб, а тому ОСОБА_3 порушила його права, свободи і законні інтереси, а також основні принципи інформаційних відносин, оскільки повідомила інформацію про нього, яка на його думку не відповідає дійсності, з огляду на відсутність вироку суду, що набрав законної сили, яким була встановлена вина позивача у вчиненні злочину.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , поширену ІНФОРМАЦІЯ_2 під час інтерв`ю в прямому ефірі па телеканалі «Прямий» ОСОБА_3 наступну інформацію, яка стосується ОСОБА_1 :
- «... такий достатньо легкий вирок, який був призначений українським судом злочинцю ОСОБА_1 »;
- «Усі ці події були наслідком цієї державної зради екс-президента, а тепер уже злочинця ОСОБА_1 »;
- « Ті докази і ті статті по яких прокуратура звинувачувала злочинця ОСОБА_1 мають бути доведені, вони є обґрунтованими і доводити уже в апеляційній інстанції і інші злочини вчинені злочинцем ОСОБА_1 ».
Зобов`язати ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_1 , шляхом повідомлення в прямому ефірі телевізійного каналу «Прямий» (ТОВ «Телеканал «Прямий») у програмі «Деталі» про ухвалене у цій справі рішення та зачитування його резолютивної частини, не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року позов залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, а саме, що: оспорювана інформація була розповсюджена у спосіб, який був зазначений у позовній заяві; оспорювана інформація порушує особисті немайнові права позивача; поширена інформація є недостовірною.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року залишено без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що обставина поширення у засобах масової інформації відповідачкою інформації, яка безпосередньо стосується позивача, встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами. Спірна інформація, яка є предметом цієї справи, а саме в частині щодо винесення українським судом ОСОБА_1 вироку, та щодо наявності у прокуратури права доводити свої доводи в апеляційній інстанції є конкретними фактами, що відповідають дійсності. Більш того, інформація щодо наявності підстав для прийняття обвинувального вироку, є предметом перевірки судом апеляційної інстанції у кримінальному провадженні, та не може бути предметом спростування у цьому провадженні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У січні 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, поданою від його імені адвокатом Осколковим І. М., на рішення Печерського районного суду м. Києва 
від 07 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 30 листопада 2021 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, заявник зазначає 
пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не урахував висновків, викладених, зокрема у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 761/6866/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, у постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року № 761/37180/17.
Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми статті 62 Конституції України, 
статті 277 ЦК України та статті 30 Закону України «Про інформацію». Поширивши недостовірну інформацію, а саме застосувавши висловлювання «злочинець ОСОБА_1 », відповідач порушила права, свободи і законні інтереси позивача, принци презумпції невинуватості, а також основні принципи інформаційних відносин, оскільки повідомила інформацію про позивача, яка не відповідає дійсності, оскільки на момент поширення інформації був відсутній вирок суду, що набрав законної сили, яким була б встановлена вина позивача у вчиненні злочину.
Поширена недостовірна інформація, яка стосується позивача, є негативною, оскільки створює хибну негативну соціальну оцінку позивача в очах оточуючих, як особи, яка вчинила злочин, та вина якої встановлена вироком, що набрав законної сили, що на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Отже, судами попередніх інстанцій неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
У червні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2023 року справу № 587/1697/21 призначено до судового розгляду.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 січня 2023 року справу передано 
судді-доповідачеві.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У травні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив ТОВ «Телеканал «Прямий» на касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , у якому воно просило зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
У травні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 , поданий представником - ОСОБА_4 , на касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , у якому вона просила зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Під час інтерв`ю в прямому ефірі на телеканалі « Прямий », в програмі «Деталі», яке транслювалось ІНФОРМАЦІЯ_2 о 14:16 год. та яке було опубліковано в мережі Інтернет на веб сайті «ІНФОРМАЦІЯ_4» в розділі «Новини», народним депутатом України ОСОБА_3 було поширено наступну інформацію, яка стосується ОСОБА_1 :
- «Для мене як для політика і як для громадянина країни було несподіванкою такий достатньо легкий вирок, який був призначений українським судом злочинцю ОСОБА_1 »;
- «Усі ці події були наслідком цієї державної зради екс-президента, а тепер уже злочинця ОСОБА_1 »;
- « Ті докази і ті статті по яких прокуратура звинувачувала злочинця ОСОБА_1 мають бути доведені, вони є обґрунтованими і доводити уже в апеляційній інстанції і інші злочини вчинені злочинцем ОСОБА_1 ».
Обставина поширення у засобах масової інформації ОСОБА_3 інформації, яка безпосередньо стосується ОСОБА_1 , встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами.
До матеріалів справи стороною відповідача надано висновок експерта за результатами проведення семантико-текстуальної експертизи від 10 травня 2019 року № 14776.
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень вироком Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2020 року та постановою Верховного Суду від 06 грудня 2021 року, 
ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 111, частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 437 КК України, та призначено йому покарання: за частиною першою статті 111 КК України - у виді позбавлення волі на строк 13 років; за частиною п`ятою статті 27, частиною другою 
статті 437 КК України - у виді позбавлення волі на строк 12 років; на підставі частини першої статті 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником - ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.
В силу статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень 
статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 
(далі - Конвенція).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Згідно із статтею 10 Конвенції і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних засад демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Тома проти Люксембургу» від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не потрібно передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для цього.
У Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи (далі - Резолюція) зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
Відповідно до статей 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи (далі - Декларація), політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, які вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Шпрінгер проти Німеччини» ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, тоді як публічних осіб така норма не стосується.
Разом з цим у таких справах, як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких ішлось про публічну критику політиків, ЄСПЛ дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.
Отже, ЄСПЛ вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії зумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.
Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.
У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач був публічною особою, четвертим Президентом України (з 25 лютого 2010 року до 22 лютого 2014 року), відомим у суспільстві державним діячем, який обіймав публічну посаду, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відігравав важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становили суспільний інтерес.
Крім того, загальновідомим є факт винесення 24 січня 2019 року Оболонським районним судом м. Києва у справі № 756/4855/17 вироку, яким було визнано ОСОБА_1 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 111 КК України (державна зрада); частиною п`ятою статті 27 частиною другою статті 437 КК України (ведення агресивної війни) та призначено йому покарання у виді 13 років позбавлення волі. 
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень вироком Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2020 року та постановою Верховного Суду від 06 грудня 2021 року, 
ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 111, частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 437 КК України, та призначено йому покарання: за частиною першою статті 111 КК України - у виді позбавлення волі на строк 13 років; за частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 437 
КК України - у виді позбавлення волі на строк 12 років; на підставі частини першої статті 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років. 
Згідно з цим вироком ОСОБА_1 01 березня 2014 року в невстановленому місці на території рф, діючи умисно, порушуючи вимоги статей 1, 2, 65, 68, 132-134 Конституції України, Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року, вимоги частини четвертої статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) і декларацій Генеральної Асамблеї ООН 
від 09 грудня 1981 року № 36/103, від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 
від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ), з метою порушення суверенітету України і з метою сприяння рф та її представникам у порушенні суверенітету України, сподіваючись отримати преференції від представників влади рф для подальшого тривалого проживання на території цієї країни та уникнення кримінальної відповідальності в Україні, для створення уявлення про легітимність дій представників влади і службових осіб Збройних Сил рф, надання видимості законності вторгнення та окупації підрозділами Збройних Сил рф території України, а саме півострова Крим, усвідомлюючи явну протиправність власних дій, склав, підписав та звернувся з письмовою заявою до путіна з проханням використати збройні сили цієї держави на території України, чим надав іноземній державі - рф та її представникам допомогу в проведенні підривної діяльності проти України та шляхом вчинення державної зради сприяв представникам влади і службовим особам збройних сил рф, матеріали стосовно яких виділено в окреме провадження, у веденні агресивної війни проти України. 
Відповідно до висновку експерта від 10 травня 2019 року № 14776 частина спірних фраз є фактичним твердженням, а частина - особисті судження. 
Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався в обґрунтування позову, а саме, що поширена відповідачем інформація є недостовірною. Будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Зважаючи на викладене, висновки апеляційного суду не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 та Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі 
№ 761/37180/17, на які заявник посилався як підставу для касаційного оскарження.
Доводи заявника, які спрямовані на необхідність переоцінки доказів у справі Верховним Судом, підлягають відхиленню з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (зокрема, рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
ЄСПЛ неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, 
§§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Оскаржені судові рішення є достатньо вмотивованим та містять висновки щодо обставин, які мають значення для вирішення спору.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають вимогам вмотивованості.
Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                           Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                      О. В. Білоконь
 
       О. М. Осіян
 
       С. Ф. Хопта
 
       В. В. Шипович