Номер провадження: 22-ц/813/1074/23 
Справа № 522/20190/17
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2023 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А. П.,
за участю секретаря - Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування,
встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 27 жовтня 2017 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою, в подальшому уточнивши її, до Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України в Одеській області та просив стягнути грошові кошти на відшкодування матеріальної шкоди, а саме втрачений заробіток в сумі 2088037,92 грн та упущену вигоду у розмірі 13907042,21 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 в позовній заяві зазначив, що постановою заступника прокурора Одеської області 11 липня 2011 винесено постанову про припинення кримінального переслідування відносно нього в рамках кримінальної справи № 830 за його обвинуваченням його у вчиненні злочинів, передбачених частиною 1 статті 70, частиною 2 статті 165 та статті 172 КК України, на підставі пункту 2 статті 213, пункту 2 статті 6 КПК України, за недоведеністю участі у скоєні інкримінованих органом досудового слідства злочинів. Зазначеною постановою також скасовано обрану у відношенні ОСОБА_1 міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд. Крім того, заступником прокурора Одеської області 11 липня 2011 винесено постанову про направлення кримінальної справи № 830 за фактом контрабандного ввозу ВКФ «Модус Ко ЛТД» з Республіки Німеччини до України деревопереробного обладнання та його контрабандного вивозу з України до Росії з приховуванням від митного контролю шляхом надання митному органу сфальсифікованих документів та зловживання службовим становищем, за ознаками злочинів, передбачених частиною 1 статті 70, частиною 2 статті 165 та статтею 172 КК України ( в редакції 1960 року) до суду для вирішення питання про її закриття у зв`язку із закінченням строків давності, оскільки з моменту вчинення злочинів і по теперішній час, особу, яка вчинила злочин в ході дізнання, досудового та судового слідства встановити не представилось можливим.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної шкоди - було відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилалися на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права. 
Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу
При цьому посилаючись на те, що судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваного рішення не було враховано підстави позову.
Так, обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що він 22.09.2016 року звернувся до прокуратури Одеської області із заявою про відшкодування матеріальної шкоди в порядку ст. 1176 ЦК України та ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», але відповіді на неї у встановлений законом строк не отримав.
У зв`язку з викладеним ОСОБА_1 направив скаргу на дії прокуратури Одеської області до суду, яку в подальшому було задоволено та зобов`язано прокурату Одеської області задовольнити викладені ОСОБА_1 вимоги.
На виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2017 року прокуратура Одеської області винесла постанову від 13.05.2017 року з якої вбачається, що матеріальна шкода, яка нанесена ОСОБА_1 складає у розмірі нуль гривень та що прокуратура області її визначила на підставі того, що ОСОБА_1 не відсторонявся від роботи (посади) та що вирок суду по відношенню до нього не виносився, покарання він не відбував, у зв`язку з чим заробітну плату по цим підставам він не втрачав, штрафи не сплачував, не поніс судових та інших витрат.
Судом першої інстанції було помилково зазначено, що ОСОБА_1 діями прокуратури завдано моральної шкоди, оскільки у позовній заяві ОСОБА_1 мова не йде про нанесення йому моральної шкоди, оскільки це питання було вирішено Приморським районним судом м. Одеси при розгляді справи №2/1522/12940/11 від 11.11.2013 року.
Суд помилково зазначив, що ОСОБА_1 є одним із засновників фірми ТОВ «Модус-ВК ЛТД», оскільки засновником ТОВ «Модус-ВК ЛТД» є ВКФ Модус Ко ЛТД» (м. Одеса) зі 100% інвестицією, одним із власників якої є ОСОБА_1 .
Крім цього, в цій частині рішення суд не звернув уваги і на те, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.07.2018 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову, пред`явленого до прокуратури Одеської області, в частині вимог про визнання нечинною та скасування постанови прокуратури Одеської області від 13.05.2017 року, ухваленої в порядку ст. 12 Закону, та що в цій частині позову провадження закрито, а у іншій частині позовних вимог суд ухвалив продовжити розгляд справи.
ОСОБА_1 вказує, що з матеріалів справи вбачається, що жоден з відповідачів по справі свого відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 зі змінами і доповненнями в новій редакції від 14.01.2020 року до суду не надавав. При вказаних обставинах, суд не мав законних правових підстав для використання доказів, викладених у відзиві прокуратури Одеської області від 28.11.2019 року на позовну заяву ОСОБА_1 від 11.10.2019 року, яка не була предметом розгляду у суді, на підтвердження викладених у рішенні висновків по позовній заяві ОСОБА_1 із змінами і доповненнями у новій редакції від 14.01.2020 року.
Твердження суду про те, що ОСОБА_1 у судовому засіданні дав пояснення про те, що він одержував лише дивіденди від господарської діяльності фірми є необґрунтованими і не відповідають дійсності і такого пояснення ОСОБА_1 у суді не надавав, так як ніяких дивідендів він не отримував.
Апелянт вказує, що постанова заступника прокурора області від 11.07.2011 року підтверджує, що пред`явлені йому в рамках кримінальної справи №830 обвинувачення у скоєнні вказаних у цій кримінальній справі злочинів були незаконними, та що на протязі більше як 11,5 років по відношенню до нього незаконно діяв запобіжний захід - підписка про невиїзд, на майно його підприємств був незаконно накладений арешт, документи ВКФ «Модус Ко ЛТД», в результаті незаконної виїмки, знаходились на розгляді органу досудового розслідування, а він в період з 24.12.1999 року - дня незаконного винесення постанов про обрання по відношенню до нього запобіжного заходу - взяття під варту та взяття від нього підписки про невиїзд і до 11.07.2011 року - дня припинення кримінального переслідування його постановою прокуратури Одеської області від 11.07.2011 року, тобто на протязі 138 місяців і 19 днів знаходився під слідством і судом.
По вищевказаним обставинам, в період: 24.12.1999 року - 11.07.2011 року у позивача жодних можливостей працювати та налагодити роботу ВКФ «Модус Ко ЛТД» (м. Одеса) та ТОВ «Модус-ВК ЛТД» (м. Клінці, Брянська область), не було і він фактично був відсторонений від роботи. В результаті вищевказаних незаконних дій органу досудового розслідування фінансово-господарська діяльність ВКФ «Модус Ко ЛТД» (м. Одеса) була припинена, а її майно на загальну суму 3728221,00 дол. США, яке було під арештом з 24.06.1999 року по 11.07.2011 року та яке було інвестовано в статутний фонд ТОВ «Модус - ВК ЛТД» він фактично втратив, оскільки у період, коли вказане майно знаходилось під арештом, ТОВ «Модус - ВК ЛТД» ухвалою Арбітражного суду Броянської області від 06.10.2004 року у справі №А09-1942/02-8 було ліквідовано та виключено з єдиного державного реєстру.
Крім цього, незаконні дії органу досудового розслідування по відношенню до позивача призвели його до тяжких нервових перенапружень, в результаті чого він захворів, був доведений до визнання його 27.05.1999 року особою з інвалідністю 2ої групи і до 25.12.1999 року через хворобу ніде не працював і працювати не міг, фінансово-господарська діяльність вищевказаних підприємств була припинена, та, через вказану обставину ніякого прибутку вони не мали, що означає, що не було дивідендів, тобто, чистого прибутку, який можна було розділити між їх учасниками.
Судом першої інстанції не було проаналізовано та надано належної оцінки доказам, наданим позивачем.
Матеріальна шкода у вигляді втраченого заробітку у розмірі 2088037,92 гривень, яка нанесена ОСОБА_1 в результаті незаконних дій по відношенню до позивача по кожному незаконному випадку незаконної процесуальної дії розрахована самостійно позивачем, у відповідності до п. 1 ст. 3 та ст. 12 Закону, в тому числі внаслідок: 1. Незаконного проведення 14.09.1998 року в ході розслідування кримінальної справи № 830 обшуку, виїмки документів по місцю проживання ОСОБА_1 в м. Одесі 2. Незаконного накладення арешту 24.06.1999 року на майно ВКФ «Модус Ко ЛТД», яке знаходилось балансі ТОВ «Модус-ВК ЛТД» в Брянській області; 3. Незаконного затримання 21.12.1999 року і утримання ОСОБА_1 під вартою в рамках кримінальної справи № 830 у якості підозрюваного; 4. Незаконного винесення 24.12.1999 року постанови про обрання по відношенню до ОСОБА_1 запобіжного заходу - взяття під варту; 5. Незаконного винесення 24.12.1999 року постанови про обрання по відношенню до ОСОБА_1 запобіжного заходу - пiдписка про невиїзд; 6. Незаконного повідомлення 04.01.2000 року ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 70, 148-2 ч. 3. 172 ч. 2 КК України (в ред. 1960р.); 7. Незаконного повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 70, 165 ч. 2, 172, 165 ч. 2, 172 ч. 2, 194 ч. 2 КК України (в ред. 1960р.)- 16.08.2000р.; 8. Незаконного повідомлення 18.12.2001 ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 70 ч. 1 КК України (в ред від 17.05.2001р) (обвинувачення по ст. 70 КК України (в ред. 1960р.) перекваліфіковано на ст. 70 ч. 1 КК України (в ред. вiд 17.05.2001р.); 9. Незаконного повідомлення 10.10.2002 року ОСОБА_1 про підозру у вчиненнi кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 70 ч. 1 (в ред від 17.05.2001р.). 165 ч. 2 (в ред. 1983р.), 172 КК України (в ред. 1983р.); 10. Незаконно неявки в судові засідання представника прокуратури Одеської області на виклики суду з 20.01.2008 по 15.10.2008 - 8 мiс. 27 дн. та з 03.02.2009 року по 12.01.2010 року- 11 мiс. 20. дн. пiдряд на протязі 20 мiсяців і 5 днів.
При цьому, в обгрунтування позову ОСОБА_1 посилався на п. 9 абз. 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року № 266/94-BP (з наступними змiнами та доповненнями), затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральною прокуратурою України та Міністерством фінансів України від 04.03.1996р. № 6/5/3/41, i стверджував, що він має право на відшкодування матеріальної шкоди по кожному виду незаконноi процесуальної дії в розмірі, визначеного виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати на 2020р. -4723 грн., яка на момент розгляду справи у суді у 2,5 рази менше середньомісячної номінальної зарплати працівників (по прогнозу - 12043 грн.). ОСОБА_1 не мав певних джерел доходів з поважної причини - в ході досудового розслідування робота його підприємств внаслідок вищевказаних незаконних дій була повністю паралізована, а виникнуті в результаті цього нервові перенапруження призвели до того, що він захворiв i з 27 травня 1999р. став особою з інвалідністю 2 - 1 групи.
Крім цього, в абзаці 52 мотивувальної частини рішення, в підтвердження свого висновку про відсутність підстав для задоволення вищенаведених позовних вимог ОСОБА_1 суд посилається на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2013, яким частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України. Вказаний висновок суду є неправомірним, оскільки відповідно, до положень Закону громадянину, внаслідок застосування по відношенню до нього незаконних дій, відшкодовується не тільки моральна, а і матеріальна шкода. 
У абзаці 54 мотивувальноi частини рiшення суд також зазначив, що він прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині матеріальної школи внаслідок упущеної вигоди у розмiрi 13907042,21 грн. В обгрунтування вказаного висновку суд в абзаці 60 посилається на повідомлення ОСОБА_1 про ліквідацію ТОВ «Модус-ВК ЛТД», на балансi якого знаходилось майно ВКФ «Модус Ко ЛТД» Одеса) стверджує, що даний факт не обумовлює права на відшкодування шкоди у вигляді упущеної нигоди, оскільки при вирішенні питання про її відшкодування позивачем не надано доказів щодо суми втрачених доходів, та розміру прибутку який міг би бути отриманий позивачем внаслідок її повноцінного функціонування. 
ОСОБА_1 у своїй позовній заявi вказав, що згідно ч. 1 ст. 3 Закону передбачено, що у наведених в ст. цього Закону випадках громадянинові відшкодовується не тільки заробiток, але i iншi грошові доходи, якi вiн втратив внаслідок незаконних дій. Таким чином ОСОБА_1 , відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону та згідно ч. 2. п. 2 ст. 22 ЦК України, час право на відшкодування упущеної вигоди, тобто iнших доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій, а саме: від простою його майна по переробці деревини, інвестованого в статутний капітал ТОВ «Модус-ВК ЛТД» (м. Клiнцi, Брянська область), та на яке постановою слідчого СВ УСБУ в Одеській області від 24.06.1999р. був накладений арешт. Якби вищевказаного арешту не було, то ТОВ «Модус ВК ЛТД» змогло б під заставу інвестованого в його статутний капітал майна на суму 3728221 дол. США взяти кредит в банку РФ пiд обігові кошти, завантажити роботою деревообробний комплекс, щомісячно переробляти 4,00 тис. куб. метрiв деревини і отримати дохід, що само по собі є упущеною вигодою (ч. 2. п. 2 ст. 22 ЦК України) і який підлягає вiдшкодуванню винною стороною. Однак, через арешт майна запланований дохiд отримати не вдалось і по ці обставині ОСОБА_1 , як власник ТОВ «Модус - ВК ЛТД», втратив упущену вигоду. З урахуванням строку позовної давності в 3 роки через фактичний простій ТОВ «Модус - ВК ЛТД» на протязі 36 місяців (VII.1999 - VII.2020) упущена вигода у вигляді неотриманого чистого прибутку склала у розмiрi 580241 дол. США. Вказаний розрахунок отримання чистого прибутку на деревообробному комплексі в м. Клiнцi Брянської області при переробці 4000 м3 деревини за 1 мiсяць та при продажу готових пиломатерiалов в розмiрi 2000 м3 за цей же час, з усіма необхідними затратами, приведений на стор. 6 позовної заяви.
Тому твердження суду про те, що при вирішенні питання про її відшкодування позивачем не надано доказів щодо суми втрачених доходів, та розміру прибутку, який міг би бути отриманий позивачем внаслідок пї повноцінного функціонування, не відповідає наявним обставинам справи.
Крім цього, вказівка суду на те, що ОСОБА_1 упущену вигоду пов`язує з ліквідацією ТОВ «Модус-ВК ЛТД», на балансi якого знаходилось майно ВКФ «Модус Ко ЛТД» (м. Одеса) не відповідає дійсності, так як ТОВ «Модус - ВК ЛТД» було ліквідовано на підставі ухвали арбітражного суду Брянської області 06.10.2004 по справі № А-09-1942/02-8, а розрахунок упущеноi вигоди проведено за період: VII.1999 - VII.2020, тобто, ще до його ліквідації. Враховуючи вищевикладене, слід прийти до висновку, що суд не застосував норми права, які підлягали до застосування та вирішив справу з порушенням вимог чинного законодавства. 

Узагальнені доводи та заперечення інших осіб

05 серпня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
При цьому посилаючись на те, що апелянтом не надано жодних доказів завдання йому матеріальної шкоди, у вигляді втраченого заробітку у розмірі 1 850 447,30 гривень.
У апеляційній скарзі позивача відсутні відомості та докази того, що ОСОБА_1 було відсторонено від роботи, оскільки ним не надано постанов слідчого чи прокурора про відсторонення його від роботи (посади) або відповідного наказу з місця роботи апелянта.
Державна казначейська служба України вважає, що апелянтом не підтверджено належними та допустимими доказами позовні вимоги щодо відшкодування йому упущеної вигоди у розмірі 14 308 743,06 гривень.
Оскільки розрахунки упущеної вигоди є теоретичними та не підтвердженими відповідними документами, що б свідчили про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач - апеляційна скарга ОСОБА_1 є такою, що не підлягає задоволенню.

09 серпня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від Одеської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
При цьому посилаючись на те, що необґрунтованими є доводи позивача в частині прийняття до уваги доводів відзиву прокуратури Одеської області від 28.11.2019 року, оскільки суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 265 ЦПК України зазначив стислий виклад заперечень відповідача.
Вказує, що враховуючи ту обставину, що позивач заробітну плату не отримував та не відсторонювався від роботи, а також те, що позивачем не доведено отримання інших доходів, які він втратив внаслідок порушення кримінальної справи, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення з Державного бюджету України втраченого заробітку.
Пред`явлення ж вимоги про відшкодування упущеної вигоди покладає обов`язок на позивача довести, що ця вигода не є абстрактною, а дійсно була б ним отримана в разі належного виконання відповідачем своїх обов`язків. 

14 вересня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання в порядку ст. 43 ЦПК України, відповідно до якого позивач просить прийняти до розгляду заперечення ОСОБА_1 на відзиви Державної казначейської служби України та Одеської обласної прокуратури. 
За текстом заперечень ОСОБА_1 вказує, що вважає відзив Державної казначейської служби України є необґрунтованим та підлягає відхиленню з наступних підстав.
Так, при розрахунку нанесеної ОСОБА_1 матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку, він виходив з того, що не мав певних джерел доходів - в ході досудового розслідування робота його підприємств внаслідок вищевказаних незаконних процесуальних дій була повністю паралізована, а нервові перенапруження, що виникли в результаті цього призвели до того, що позивач набув стійкої втрати здоров`я, оскільки захворів і з 27 травня 1999 року став особою з інвалідністю.
ОСОБА_1 вказує, що протиправна поведінка, дії органу досудового розслідування, які виражаються в накладенні арешту на майно слідчим СБУ Одеської області є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої сторони наслідком такої поведінки.

За текстом заперечень ОСОБА_1 вказує, що вважає відзив Одеської обласної прокуратури є необґрунтованим та підлягає відхиленню з наступних підстав.
ОСОБА_1 вказує, що відзив Одеської обласної прокуратури не містить в собі жодних обґрунтувань, чому в порушення вимог ч. 1 ст. 12 Закону відповідачем не визначено розмір відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_1 внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчинених кримінальних правопорушеннях, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно та інших процесуальних дій, які вказані в його позовній заяві та які суттєво обмежили його права. 
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.04.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2021 року було залишено без руху, повідомлено апелянта про необхідність виправити недоліки апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали суду. Роз`яснено апелянту, що у разі невиконання ухвали суду в зазначений строк, суддею буде прийняте процесуальне рішення передбачене ст. 357 ЦПК України.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.05.2021 року провадження у вказаній справі було відкрито.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.05.2021 року цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування було призначено до розгляду.
Розгляд вказаної цивільної справи неодноразово було відкладено.
09 січня 2023 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява, відповідно до якої останній просить відкласти розгляд справи та розглянути справу за участі ОСОБА_1 у судовому засіданні.
03 лютого 2023 року представником Одеської обласної прокуратури - Оленою Елісашвілі було подано клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 09.02.2023 року на 12:15 год. в режимі відеоконференції за допомогою програмного комплексу "EasyCon" (електронна адреса для здійснення підключення за допомогою ЕЦП та обліковий запис: ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.02.2023 року було задоволено клопотання представника Одеської обласної прокуратури - Олени Елісашвілі про проведення судового засідання в режимі відеоконференції у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, призначеного на 09.02.2023 року на 12:15 год. в режимі відеоконференції за допомогою програмного комплексу "EasyCon" (електронна адреса для здійснення підключення за допомогою ЕЦП та обліковий запис: ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
27 березня 2023 року ОСОБА_1 було подано клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 06.04.2023 року на 12:20 год. в режимі відеоконференції за допомогою програмного комплексу "EasyCon" (електронна адреса для здійснення підключення за допомогою ЕЦП та обліковий запис: ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_2).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.03.2023 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, призначеного на 06.04.2023 року на 12:20 год. в режимі відеоконференції за допомогою програмного комплексу "EasyCon" (електронна адреса для здійснення підключення за допомогою ЕЦП та обліковий запис: ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_2).
До судового засідання з`явився прокурор - Кавун А.В., який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.
ОСОБА_1 на зв`язок не вийшов.
Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись, причини неявки суду не повідомили. 
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за вказаною явкою.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Судом встановлено, що 07 вересня 1998 року Управлінням Служби Безпеки України в Одеській області порушено кримінальну справу за № 830 за фактом експортування у 1993 році ВКФ «Модус Ко ЛТД», металопрокату з України на адресу Болгарської фірми «Нефрит» за ст.ст. 70,80-1, 194 КК України (в редакції 1960 року).
Постановою слідчого 24 червня 1999 року накладено арешт на обладнання яке було наявне на фірмі ТОВ «Модус-ВК ЛТД», яка знаходиться в м. Клінці, Брянської області Російської Федерації.
За результатами розслідування вказаних фактів 25 грудня 1999 року відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ст. 70, ч. 2 ст. 148-2, ч. 2 ст. 172 КК України (в редакції 1960 року) та 04 січня 2000 року пред`явлено обвинувачення.
Постановою заступника прокурора Одеської області від 11 липня 2011 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 закрито на підставі п.2 ст. 213 КПК України - за недоведеністю його участі у вчиненні злочинів, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано.
Кримінальну справу за розслідуваним фактом за ст.ст. 70,80-1, 194 КК України закрито постановою Приморського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2011 року на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року скаргу ОСОБА_1 на дії прокуратури Одеської області задоволено частково. Зобов`язано прокуратуру Одеської області задовольнити вимоги викладені у заяві ОСОБА_1 від 22 вересня 2016 року, відповідно до ст. 32 ЗУ «Про відшкодування шкоди завданої внаслідок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду».
Постановою заступника прокурора Одеської області від 13 травня 2017 року визнано, що дії органів попереднього слідства, прокуратури і суду під час кримінального переслідування ОСОБА_1 , та шкоди, яка пов`язана з втратою доходів; сплачених за вироком суду штрафних санкцій та сум, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги, обчислення яких Законом України «Про відшкодування шкоди завданої внаслідок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду» віднесено до компетенції прокуратури Одеської області, ОСОБА_1 не спричинено та встановлено, що розмір сум, які підлягають відшкодуванню складає 0 грн.

Мотивувальна частина
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.
Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.
На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання матеріальної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.
Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.
Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.
Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року № 41, при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції;
Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом.
Внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Так, з матеріалів справи вбачається, що з позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органа дізнання, досудового слідства та прокуратури позивач вже звертався та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2013 року його позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на відшкодування моральної шкоди 158989,00 грн. (сто п`ятдесят вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять гривень 00 коп.).
У наведених у статті 1 Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Таке відшкодування провадиться за рахунок коштів державного бюджету(пункти 1, 4 статті 3, частина перша статті 4 цього Закону).
ОСОБА_1 , звертаючись до суду із відповідними позовними вимогами та згодом апеляційною скаргою вказав, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону та згідно ч. 2. п. 2 ст. 22 ЦК України, час право на відшкодування упущеної вигоди, тобто iнших доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій, а саме: від простою його майна по переробці деревини, інвестованого в статутний капітал ТОВ «Модус-ВК ЛТД» (м. Клiнцi, Брянська область), та на яке постановою слідчого СВ УСБУ в Одеській області від 24.06.1999р. був накладений арешт. Якби вищевказаного арешту не було, то ТОВ «Модус ВК ЛТД» змогло б під заставу інвестованого в його статутний капітал майна на суму 3728221 дол. США взяти кредит в банку РФ пiд обігові кошти, завантажити роботою деревообробний комплекс, щомісячно переробляти 4,00 тис. куб. метрiв деревини і отримати дохід, що само по собі є упущеною вигодою (ч. 2. п. 2 ст. 22 ЦК України) і який підлягає вiдшкодуванню винною стороною. Однак, через арешт майна запланований дохiд отримати не вдалось і по ці обставині ОСОБА_1 , як власник ТОВ «Модус - ВК ЛТД», втратив упущену вигоду. З урахуванням строку позовної давності в 3 роки через фактичний простій ТОВ «Модус - ВК ЛТД» на протязі 36 місяців (VII.1999 - VII.2020) упущена вигода у вигляді неотриманого чистого прибутку склала у розмiрi 580241 дол. США. Вказаний розрахунок отримання чистого прибутку на деревообробному комплексі в м. Клiнцi Брянської області при переробці 4000 м3 деревини за 1 мiсяць та при продажу готових пиломатерiалов в розмiрi 2000 м3 за цей же час, з усіма необхідними затратами, приведений на стор. 6 позовної заяви.
Колегія суддів відхиляє вказані доводи апеляційної скарги, адже вони не відповідають відомостям, які містяться в матеріалах справи та обставинам справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Отже, законодавцем визначено момент з якого особа, якій заподіяна відповідна шкода має право звертатись до суду із відповідними вимогами, а кримінальне провадження по якому здійснювались заходи забезпечення кримінального провадження, а саме арешт майна позивача, триває.
Суд першої інстанції, застосовуючи до даних правовідносин принцип верховенства права, дійшов вірного висновку, що належним способом захисту права в даному випадку, є загальні положення цивільного права про відшкодування шкоди яке передбачає повне відшкодування заподіяної шкоди, а тому підлягають розгляду по суті вимоги про відшкодування шкоди заподіяної конкретним рішенням ( ухвалою ) суду, в період його дії до скасування, винесеним в рамках кримінального провадження яке не закінчено, та яке стосується збитків не визначених положеннями ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
При цьому, системний аналіз положень статей 22, 1166,1176 ЦК України, дозволяє прийди до висновку що обов`язковими складовими предмета доказування по даним правовідносинам є: 1) наявність матеріальної шкоди ( збитків ) та їх розмір; 2 ) наявність прямого причинного зав`язку між матеріальної шкодою та діями / рішенням органів досудового слідства, прокуратури, суду ; 3) незаконність таких дій/рішення.
Послідовне дослідження кожної складової дозволяє суду встановити факт доведеності позовних вимог а тому відсутність доведеності наявності хоча б одної зі складових є підставою для відмови у задоволені позовних вимог в цілому.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що у 1992 році ОСОБА_1 був засновником фірми ВКФ «Модус Ко ЛТД» ОСОБА_2 займав посаду директора, заробітної платні не отримував.
Суд не бере до уваги посилання позивача, про те, що внаслідок порушення відносно нього кримінальної справи № 830 за ст. 70, ч. 2 ст. 148-2, ч. 2 ст. 172 КК України ( в редакції 1960 року), та обрання запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, яку в подальшому постановою заступника прокурора Одеської області від 11 липня 2011 року закрито на підставі п.2 ст. 213 КПК України - за недоведеністю позивача в участі у вчиненні злочинів, він втратив право на отримання заробітної платні оскільки у судовому засіданні ним було зазначено, що заробітної плати очолюючи посаду директора фірми ВКФ «Модус Ко ЛТД» він не отримував, а доказів, які б свідчили про отримання ним будь-яких інших доходів, у тому числі дивідендів, позивачем до суду не надано.
Тому, на підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з Державного бюджету України на його користь втраченого заробітку у розмірі 185447,30 грн.
Звертаючись до суду із відповідними позовними вимогами ОСОБА_1 зазначив, що матеріальна шкода у вигляді втраченого заробітку у розмірі 2088037,92 гривень, яка йому нанесена в результаті незаконних дій по кожному незаконному випадку незаконної процесуальної дії розрахована самостійно позивачем, у відповідності до п. 1 ст. 3 та ст. 12 Закону, в тому числі внаслідок: 1. Незаконного проведення 14.09.1998 року в ході розслідування кримінальної справи № 830 обшуку, виїмки документів по місцю проживання ОСОБА_1 в м. Одесі 2. Незаконного накладення арешту 24.06.1999 року на майно ВКФ «Модус Ко ЛТД», яке знаходилось балансі ТОВ «Модус-ВК ЛТД» в Брянській області; 3. Незаконного затримання 21.12.1999 року і утримання ОСОБА_1 під вартою в рамках кримінальної справи № 830 у якості підозрюваного; 4. Незаконного винесення 24.12.1999 року постанови про обрання по відношенню до ОСОБА_1 запобіжного заходу - взяття під варту; 5. Незаконного винесення 24.12.1999 року постанови про обрання по відношенню до ОСОБА_1 запобіжного заходу - пiдписка про невиїзд; 6. Незаконного повідомлення 04.01.2000 року ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 70, 148-2 ч. 3. 172 ч. 2 КК України (в ред. 1960р.); 7. Незаконного повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 70, 165 ч. 2, 172, 165 ч. 2, 172 ч. 2, 194 ч. 2 КК України (в ред. 1960р.)- 16.08.2000р.; 8. Незаконного повідомлення 18.12.2001 ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 70 ч. 1 КК України (в ред від 17.05.2001р) (обвинувачення по ст. 70 КК України (в ред. 1960р.) перекваліфіковано на ст. 70 ч. 1 КК України (в ред. вiд 17.05.2001р.); 9. Незаконного повідомлення 10.10.2002 року ОСОБА_1 про підозру у вчиненнi кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 70 ч. 1 (в ред від 17.05.2001р.). 165 ч. 2 (в ред. 1983р.), 172 КК України (в ред. 1983р.); 10. Незаконно неявки в судові засідання представника прокуратури Одеської області на виклики суду з 20.01.2008 по 15.10.2008 - 8 мiс. 27 дн. та з 03.02.2009 року по 12.01.2010 року- 11 мiс. 20. дн. пiдряд на протязі 20 мiсяців і 5 днів.
По вищевказаним обставинам, в період: 24.12.1999 року - 11.07.2011 року у позивача жодних можливостей працювати та налагодити роботу ВКФ «Модус Ко ЛТД» (м. Одеса) та ТОВ «Модус-ВК ЛТД» (м. Клінці, Брянська область), не було і він фактично був відсторонений від роботи. В результаті вищевказаних незаконних дій органу досудового розслідування фінансово-господарська діяльність ВКФ «Модус Ко ЛТД» (м. Одеса) була припинена, а її майно на загальну суму 3728221,00 дол. США, яке було під арештом з 24.06.1999 року по 11.07.2011 року та яке було інвестовано в статутний фонд ТОВ «Модус - ВК ЛТД» він фактично втратив, оскільки у період, коли вказане майно знаходилось під арештом, ТОВ «Модус - ВК ЛТД» ухвалою Арбітражного суду Броянської області від 06.10.2004 року у справі №А09-1942/02-8 було ліквідовано та виключено з єдиного державного реєстру.
Апеляційний суд наголошує, що вказані доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться лише до переоцінки доказів та позиції суду та посилання на обґрунтованість власних позовних вимог.
У чому саме такі висновки суперечать фактичним обставинам справи, чи будь-яким нормам матеріального або процесуального права, апелянтом не вказано.
Відшкодування упущеної вигоди є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме : протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки ( збитків). Причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Пред`явлення вимоги про відшкодування упущеної вигоди покладає обов`язок на позивача довести, що ця вигода не є абстрактною, а дійсно була б ним отримана в разі належного виконання відповідачем своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватись заходи, вжиті позивачем для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.
У судовому засіданні встановлено, що фірма ВКФ - «Модус Ко ЛТД» (м. Одеса) є засновником фірми ТОВ « Модус Ко ЛТД», яка територіально знаходиться в м. Клінці, Брянської області Російської Федерації на балансі вказаної фірми знаходиться майно фірми ВКФ - « Модус Ко ЛТД», внаслідок накладено арешту від 24 червня 1999 року фірма ТОВ « Модус Ко ЛТД» була ліквідована.
Розраховуючи упущену вигоду ОСОБА_1 опирається на обмеження господарської діяльності фірми ВКФ - « Модус Ко ЛТД» ( м. Одеса) , однак доказів, які б свідчили про отримання доходів внаслідок її господарської діяльності позивачем надано не було.
Посилання позивача, про ліквідацію ТОВ « Модус Ко ЛТД» на балансі якого знаходилось майно фірми ВКФ - « Модус Ко ЛТД» ( м. Одеса) не обумовлює права на відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди, оскільки при вирішенні питання про її відшкодування позивачем не надано доказів щодо суми втрачених доходів, та розміру прибутку який міг би бути отриманий позивачем внаслідок її повноцінного функціонування.
Тому, на підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині матеріальної шкоди внаслідок упущеної вигоди у розмірі 13907042,21 грн.
Зазначені вище обставини дозволяють суду зробити висновок, що обґрунтування позивачем втрати доходу протягом дії арешту майна є недоведеним, що узгоджується із висновком суду першої інстанції, а тому оскаржуване рішення відповідає принципам законності та справедливості.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 07.04.2023 року.
Головуючий:                                                                 О. В. Князюк

Судді:                                                                         С.О. Погорєлова

                                                                                А. П. Заїкін