ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 квітня 2023 року           справа №200/11938/21 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Журиди Сергія Миколайовича на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 200/11938/21 (головуючий суддя І інстанції – Голубова Л.Б.), складене у повному обсязі 29 вересня 2021 року у м. Слов`янськ Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Журиди Сергія Миколайовича, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Дебт Коллекшн», про визнання протиправними та скасування постанов, -

                                                          ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Журида Сергія Миколайовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: товариство з обмеженою відповідальністю “ФК Дебт Коллекшн” про:
- визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.08.2021 року № 66648994;
- визнання протиправною та скасування постанови про арешт коштів боржника виконавчого провадження від 03.09.2021 року № 66648994.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Журида Сергія Миколайовича про відкриття виконавчого провадження від 30 серпня 2021 у виконавчому провадженні № 66648994. Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Журида Сергія Миколайовича про арешт коштів боржника від 03 вересня 2021 у виконавчому провадженні № 66648994.
Не погодившись із таким судовим рішенням, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
В обґрунтування зазначив, що стягувачем було надано заяву про примусове виконання рішення на підставі виконавчого напису в якому визначена адреса проживання боржника м. Київ.
Апелянт наголошує, що чинною редакцією Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено до відкриття виконавчого провадження, проведення виконавчих дій, спрямованих на перевірку будь-якої інформації стосовно боржника,  його місцезнаходження. 
Виконавець відкриває виконавче провадження на підставі заяви стягувача, в якій останній має право зазначити будь-які відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місце знаходження тощо).
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухав  доповідь судді-доповідача, перевірив  матеріали справи і обговорив  доводи апеляційної скарги, перевірив  юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив  правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, на ОСОБА_1 є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України у формі ID-картки № НОМЕР_1 (а.с. 6). Відповідно до довідки про зняття з реєстрації місця проживання № 4936 від 01.11.2019 року ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_1 , проте знявся з реєстрації за даною адресою у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 з 01.11.2019 року.
Згідно довідки об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Надія-Вугледар» від 10.09.2021 року № 83, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .
Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Дебт Коллекшн» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва із заявою про примусове виконання виконавчого напису № 168662 від 15.06.2021 року.
Виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем 15.06.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» заборгованості у розмірі 22025,00 гривень. Виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за № 168662.
В виконавчому написі зазначено дві адреси ОСОБА_1 адресу місця реєстрації: АДРЕСА_3 та адресу місця проживання: АДРЕСА_4 .
30 серпня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Журидом Сергієм Миколайовичем на підставі виконавчого напису № 168662 від 15.06.2021 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 66648994, яка супровідним листом від 30.08.2021 року була направлена лише на адресу місця проживання позивача: АДРЕСА_4 
Боржником у виконавчому провадженні визначено - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 .
Стягувачем у виконавчому провадженні визначено - ТОВ «ФК Дебт Коллекшн», адреса: м. Київ, вул. Круглоуніверситетська, буд. 7, офіс 26.
03 вересня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Журидом С.М. винесено постанову про арешт коштів боржника, відповідно до якої накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику. Зазначена постанова супровідним листом від 03.09.2021 року № 7393 також була направлена лише на адресу місця проживання позивача: АДРЕСА_4 ).
Спірним питанням у справі, є правомірність прийняття до провадження виконавчого напису від 15.06.2021 року № 168662 та відкриття виконавчого провадження ВП № 66648994 за місцем проживання ОСОБА_1 зазначеного у виконавчому написі, а не за місцем реєстрації.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що на відповідач з перевищенням свої повноважень прийняв до виконання виконавчий напис та відкрив виконавче провадження.
 Суд апеляційної інстанції погоджує висновки суду першої інстанції та зазначає наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі – Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно частини першої статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За змістом п.1 ч.2 ст.18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно ч. 1 ст. 19 Закону № 1404-VIII, право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.
Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі – Закон № 1403-VIII) фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом № 1404-VIII.
За правилами ч.1, 2 ст.24 Закону № 1404-VIII  виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Пунктом 4 частини другої статті 23 Закону № 1403-VIII передбачено, що у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.
Відповідно до частин 1, 2, 6  статті 25 Закону № 1403-VIII виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.
Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону № 1404-VIII знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що і Закон № 1404-VIII, і Закон № 1403-VIII визначають вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження.
При цьому право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.
Отже, у разі якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та відповідно на яку розповсюджуються відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання.
Згідно приписів п.1 ч.1 ст.26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати (ч.3 ст. 26 Закону № 1404-VIII).
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (ч.5 ст. 26 Закону № 1404-VIII).
З аналізу вищевказаних норм права слідує наступне: якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи  або місцезнаходження його майна розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює свою діяльність, та відповідно на яку розповсюджуються відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження для їх виконання, якщо не виявлено жодної з передбачених законом підстав для повернення виконавчого документу стягувачу та відмови у відкритті виконавчого провадження.
У справі № 380/7750/20 Верховний Суд, серед іншого, дійшов висновку, що хоча приватний виконавець не має обов`язку перевіряти вірогідність відомостей, які зазначено у виконавчому документі, водночас приватний виконавець повинен здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність (частина друга статті 4 Закону № 1403-VIII), повинен дотримуватися принципів верховенства права, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності (частина перша статті 4 Закону № 1403-VIII). Закріплені у статті 4 Закону № 1403-VIII засади діяльності, зокрема, приватного виконавця вимагають діяти добросовісно, що, окрім іншого, вимагає від нього більш вдумливого і ретельно виваженого підходу до виконання своїх професійних обов`язків (пункти 79-80 постанови).
Суд зазначає, що у виконавчому провадженні місце проживання боржника відіграє важливу роль як для визначення виконавчого округу, в якому має здійснюватися виконавче провадження, так і для можливості реалізації боржником своїх прав і виконання обов`язків у виконавчому провадженні.
Судами встановлено, що у виконавчому написі міститься інформація як про адресу місця реєстрації ОСОБА_1 - АДРЕСА_3 так і про адресу місця проживання: АДРЕСА_4 .
При цьому, відповідачем та третьою особою не надано докази, які свідчать та підтверджують факт достовірності адреси місця проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_4 яка зазначена у виконавчому написі.
Більш того, суд зазначає, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не встановлює відповідних обставин, а саме адресу місця проживання, оскільки не викликає особу, не спілкується з нею та не отримує від неї жодної інформації про місце проживання. Матеріали справи також не містять доказів на підтвердження того, що вищезазначена адреса піддавалась перевірці на предмет її достовірності.
Таким чином, виконавчим документом у цій справі не встановлено фактичне місце проживання боржника.
Аналізуючи положення статей 9, 18 Закону № 1404-VІІІ, положення статті 27 Закону № 1403-VIII, а також положення Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5942-VI, суд дійшов висновку про те, що виконавець має реальну можливість перевірити місце знаходження боржника шляхом перевірки необхідної інформації у Єдиному демографічному реєстрі або шляхом запиту до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи. Такі дії відповідатимуть вимогам частини другої статті 2 КАС України, яких приватний виконавець має дотримуватись.
Серед іншого, суд зазначає, що норми КАС України також пов`язують місце проживання особи із зареєстрованим місцем її проживання. Так, відповідно до частини третьої статті 171 КАС України суд встановлює місце проживання фізичної особи шляхом надсилання запиту до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Отже, законодавець, оперуючи поняттям «місце проживання особи», передбачає, що таке місце проживання має бути особою зареєстровано і суб`єкти владних повноважень зобов`язані враховувати таку інформацію при здійсненні ними владно-управлінських функцій.
Таким чином, відсутність прямого обов`язку приватного виконавця перевіряти адресу проживання боржника не спростовує необхідності дотримання ним принципів верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, які визначені частиною першою статті 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та кореспондуються з положеннями частини другої статті 2 КАС України, на відповідність яким суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень.
В іншому випадку, нез`ясування адреси проживання боржника може мати наслідком порушення прав боржника, що виражатиметься у штучному створенні перешкод для вчинення боржником дій, зазначених у статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» (ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій тощо).
Суд наголошує, що відсутність прямої вказівки в Законі України «Про виконавче провадження» на обов`язок виконавця перевіряти місце проживання боржника не повинна слугувати інструментом ймовірних порушень прав боржника з боку виконавця - суб`єкта владних повноважень.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.07.2021 року у справі № 380/9335/20.
Згідно ч. 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд вважає за необхідне також звернути увагу на положення пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VIIІ, відповідно до якої виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Виходячи із системного аналізу цієї норми в сукупності з іншими положеннями Закону № 1404-VII, суд наголошує, що надання триденного терміну для вирішення питання щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання спрямоване саме на необхідність перевірки органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, зокрема і відповідності зареєстрованого місця проживання боржника - фізичної особи адресі боржника, вказаної у виконавчому документі, і належності такого зареєстрованого місця проживання виконавчому округу, на який поширюються повноваження приватного виконавця.
Підсумовуючи викладене, саме лише зазначення місця проживання, яке не має жодного взаємозв`язку з особою боржника, не може вважатися достатньою підставою для прийняття виконавчого документа приватним виконавцем, територіальний округ якої охоплює місце виконання, визначеного за цією адресою.
За встановлених обставин у цій справі визначення місця виконання виконавчого документа щодо позивача (як фізичної особи-боржника) має відбуватися за зареєстрованим місцем проживання боржника. Будь-яка інша адреса місця проживання чи відомості про місце перебування особи-боржника можуть слугувати додатковою інформацією і сприяти примусовому виконанню рішення, але не використовуватися як юридичний факт, з яким Закон № 1404-VIII пов`язує місце виконання рішення, а з ним і виконавчий округ приватного виконавця.
Водночас суд враховує, що наявність зареєстрованого місця проживання боржника не є підтвердженням того, що особа на день відкриття виконавчого провадження проживає саме за зареєстрованою адресою, однак у випадку, якщо особа не повідомила іншого, саме цю адресу, з урахуванням приписів частини десятої статті 6 Закону, необхідно враховувати під час вирішення питання про відкриття виконавчого провадження відповідно до вимог частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, таке трактування частини другої статті 24 Закону відповідатиме також принципу юридичної визначеності, який є елементом верховенства права.
Приймаючи до уваги наведене в сукупності, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 30 серпня 2021 року винесена без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями  271,282 ,287,  311, 316, 322 ,329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Журиди Сергія Миколайовича – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року по справі № 200/11938/21 – залишити без змін
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту  проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.
Повне судове рішення складено 10 квітня 2023 року.

        Судді                                                                            А.В. Гайдар 
                                                                                                  Е.Г. Казначеєв
                                                                                          І.Д. Компанієць