УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 травня 2023 року
м. Київ
справа № 742/761/21
провадження № 51-2319 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого         ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року щодо засудженого ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 вересня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року,  ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 29 травня 2020 року, близько 16 год, керуючи автомобілем ВАЗ 21144, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом по проїзній частині вул. Садова м. Прилуки, заїхав на паркувальний майданчик розташований поблизу буд. 70 на вул. Садовій, де порушивши вимоги пунктів 1.5, 10.9 Правил дорожнього руху України, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка стояла на вказаному паркувальному майданчику, внаслідок чого потерпілій було заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування зазначає, що залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора, суд не мотивував підстави відхилення окремих доводів, чим порушив вимоги ст. 419 КПК України. Зокрема, за твердженням прокурора, суд належним чином не розглянув доводи про призначення ОСОБА_4 надто м`якого покарання. Також не враховано аргументи щодо обставин вчиненого діяння, об`єкту посягання, яким є особа похилого віку, тяжкість заподіяних потерпілій тілесних ушкоджень. На думку прокурора, судом не надано належну оцінку показанням потерпілої щодо відшкодування завданої шкоди та її позиції щодо міри покарання. Окрім цього, посилається на не врахування показань ОСОБА_4 направлених на уникнення відповідальності. З огляду на викладене, покарання із застосуванням ст. 75 КК України, не є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення й попередження вчинення нових злочинів.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та подальшого звільнення від його відбування з випробуванням, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.
За правилами ст. 75 КК України (в редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як слідує зі змісту оскаржуваного судового рішення, вирішуючи питання щодо виду та міри покарання місцевий суд врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком; дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який одружений, працює, на диспансерному обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, позитивно характеризується; обставини, що пом`якшують покарання, - часткове добровільне відшкодування завданого збитку, надання іншої допомоги потерпілій безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, та обставину, що обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку. При цьому, судом також прийнято до уваги позицію потерпілої щодо міри покарання, яка покладалась на розсуд суду. 
З урахуванням наведених обставин, суд першої інстанції визнав за можливе призначити ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, яке, на переконання суду, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Водночас, дійшов висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України, та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Непогодившись із вироком суду в частині призначеного ОСОБА_4 покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, прокурор звернувся із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Разом з цим, перевіряючи вирок місцевого суду на предмет звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом дотримано законодавчо визначені умови застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням. При вирішенні цього питання враховано тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу винного та інші обставини справи, зокрема, доставлення потерпілої до лікарні одразу після здійснення наїзду, оплату коштів на її лікування і належне виконання своїх процесуальних обов`язків.
З такими висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Доводи касаційної скарги прокурора про неврахування судом апеляційної інстанції його аргументів щодо обставин скоєного діяння та особи потерпілої є непереконливими, з огляду на необережну форму вини ОСОБА_4 та його поведінку одразу після події кримінального правопорушення. 
Також, касаційний суд вважає за необхідне зазначити, що посилання прокурора на неналежне врахування апеляційним судом думки потерпілої щодо покарання є неспроможним, оскільки згідно усталеної практики касаційного суду при призначенні покарання може бути врахована думка потерпілої, однак така думка не є визначальною та обов`язковою для суду.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що за обставин цього кримінального провадження, даних про особу засудженого, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, призначене ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК України є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд. Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
Вагомих аргументів, які б свідчили про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, які були б підставами для скасування або зміни оскаржуваної ухвали, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено. 
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року щодо засудженого ОСОБА_4 . 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                      ОСОБА_3