ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 595/12/22	Головуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О. 	
Провадження № 22-ц/817/231/23 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 
секретар - Панькевич Т.І. 
з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Покотила Ю.В., Гнилиці В.М. та його представника адвоката  Турчин-Кукаріної І.В.  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 6 грудня 2022 року, ухвалене суддею Содоморою Р.О. у цивільній справі №595/12/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики,
ВСТАНОВИВ:
В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом. 
Позовні вимоги, з врахуванням заяви про зміну предмета позову та збільшення позовних вимог, обгрунтовані тим, що між сторонами було укладено три договори позики, за якими позивач передав відповідачу кошти, а саме:
9 грудня 2016 року — сума позики 150 822 грн, що еквівалентно 5 750 доларів США, які відповідач зобов”язався повернути частинами: 75 411, 25 грн. (що еквівалентно 2 875 доларів США) — до 22 лютого 2018 року та 75 411, 25 грн. (що еквівалентно 2 875 доларів США) - до 22 вересня 2018 року;
22 вересня 2017 року — сума позики 5 750 доларів США, які відповідач зобов”язався повернути до 22 вересня 2018 року;
16 березня 2018 року — сума позики 7 080 доларів США зі строком повернення до 16 березня 2019 року.
Укладення договорів позики підтверджується розписками. 
Відповідач не виконав вчасно і в повному розмірі свої зобов”язання, повернув позичені кошти лише частково, а тому позивач просив стягнути заборгованість за кожним із договорів у наступному розмірі:
- за договором позики грошових коштів від 9 грудня 2016 року — 491 974,30 грн. заборгованості, з яких 8 913,61 грн — інфляційні втрати, 483 060,69 грн. — проценти у розмірі облікової ставки НБУ за весь час користування коштами ( 1,5% за кожен день прострочення за весь період прострочення).
- за договором позики від 22 вересня 2017 року — 4 653,82 доларів США заборгованості, з яких 3 536 доларів США — основний борг, 715,00 доларів США — проценти за користування коштами за період позики, 402,81 доларів США — 3% річних за весь період прострочення;
за договором позики від 16 березня 2018 року — 9 035,44 доларів США заборгованості, з яких 7 080,00 доларів США — основний борг, 1 246,08 доларів США — проценти за користування коштами за період позики, 709,36 доларів США — 3% річних за весь період прострочення.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 6 грудня 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 22 вересня 2017 року - в сумі 436,00 доларів США; за договором позики від 16 березня 2018 року - суму основного боргу в розмірі 2080,00 доларів США, відсотки за користування коштами у сумі 423,62 доларів США, та 3% річних за період прострочення в сумі 222,4 доларів США.
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 875 грн судового збору та 1800,00 грн витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні:
інфляційних втрат за договором позики від 9 грудня 2016 року у сумі 8 913, 61 грн.;
4 217, 872 доларів США заборгованості за договором позики від 22.09.2017 року (з яких 3100 доларів — основний борг, 715, 01 доларів США — проценти за користування коштами за період позики, 402, 81 доларів США — 3% річних за весь період прострочення);
6 309, 42 доларів США заборгованості за договором позики від 16.03.2018 року (з яких 5 000 доларів США - основний борг, 822, 46 доларів США — проценти за користування коштами за період позики, 486, 96 доларів США — 3% річних за весь період прострочення),
та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити у зазначеному обсязі.
Рішення в частині відмови у стягненні 483 060,69 грн. процентів у розмірі облікової ставки НБУ за весь час користування коштами ( 1,5% за кожен день прострочення за весь період прострочення) за договором від 9 грудня 2016 року не оскаржується.
Вказує, що рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним та необгрунтованим. 
Висновки суду про те, що договір позики від 16 грудня 2016 року та розписка від 22 вересня 2017 року відносяться до однієї угоди, суперечать дійсним обставинам справи та змісту вказаних боргових документів. Зокрема, відповідач визнавав ту обставину, що він особисто підписував два документи - договір позики від 09 грудня 2016 року та 22 вересня 2017 року. Ці договори різні за своїм змістом, у них визначені різні суми позики та різний порядок повернення, а саме — у договорі від 9 грудня 2016 року сума позики визначена у гривнях в сумі 150 822 грн., з визначенням еквівалента у доларах США, і повернення цієї позики передбачено двома частинами. В той же час предметом позики згідно розписки від 22 вересня 2017 року були грошові кошти в іноземній валюті 5 750 доларів США, без визначення еквіваленту в національній валюті, і поверненню підлягала уся сума коштів до 22 вересня 2018 року. Отже, це різні договори позики, а не один і той же договір. 
16 березня 2018 року було складено і в цей же день підписана ОСОБА_2 розписка, яка підтверджує отримання ним в позику від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 7 080 доларів США із строком повернення до 16 березня 2019 року.
Наведені обставини однозначно свідчать про укладення трьох, а не двох договорів позики.
Крім цього, борг за договором позики від 9 грудня 2016 року відповідачем погашено з порушенням термінів повернення позики, а тому з останнього слід стягнути інфляційні втрати. 
Також суд прийшов до помилкового висновку про те, що проценти за час користування позикою згідно ст. 1048 ЦК України, а також 3% річних є неустойкою і безпідставно застосував до цих позовних вимог спеціальний строк позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною. Між сторонами було укладено два договори позики — 22.09.2017 року на суму 5750 доларів США та 16.03.2018 року на суму 7 080 доларів США. Загальна сума позики за двома договорами - 12 830 доларів США. Відповідач, діючи добросовісно, повернув усі позичені кошти, однак не зберіг усі розписки про повернення коштів, а тому несе тягар негативних наслідків вказаної обставини та погоджується з рішенням суду. Непогашений залишок тіла боргу становить 2 516 доларів США.
Щодо наявності трьох документів про позику та наявних у них описок із вказанням дат пояснює, що проекти договору та розписок готував позикодавець, поведінка якого у суді є суперечливою. У первісному позові він не згадував про три позики грошових коштів. Також у додаткових поясненнях від 05.05.2022 року (т.1, а.с.111) представник позивача зазначав про те, що відповідно до договору позики грошових коштів від 09.12.2016 року у позику передано кошти у сумі 5 750 доларів США, даний договір оформлений розпискою.
Також відповідач у відзиві зсилається на практику Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_3 - адвоката Покотила Ю.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, а також пояснив, що рішення в частині відмови у стягненні 483 060,69 грн. процентів за договором від 9 грудня 2016 року не оскаржується, ОСОБА_4 та його представника — адвоката Турчин-Кукаріну І.В., які заперечили проти задоволення апеляційної скарги та вважають рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Обставини справи.
Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено два договори позики:
1) 22 вересня 2017 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 5750 доларів США, які останній зобов”язався повернути двома частинами : 2 875 доларів США — до 22 лютого 2018 року, та решту 2 875 доларів США - до 22 вересня 2018 року.
Укладення цього договору підтверджується письмовим договором позики грошових коштів, підписаним сторонами 22 вересня 2017 року (в преамбулі договору зазначена дата 9 грудня 2016 року), а також письмовою розпискою ОСОБА_2 від 22 вересня 2017 року (така дата зазначена у правому верхньому куті розписки), яка підписана ОСОБА_2 22 вересня 2018 року.
Дата підписання договору позики 22.09.2017 року ( в преамбулі якого зазначено 09.12.2016 року) визнається обома сторонами. 

2) 16 березня 2018 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 кошти у сумі 7 080 доларів США, які останній зобов”язався повернути до 16 березня 2019 року.
Укладення договору позики від 16 березня 2018 року підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_2 від 16.03.2018 року.

На виконання вказаних договорів позики ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 кошти наступними платежами:
26.02.2018 року — 2 214 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою, підписаною обома сторонами;
01.11.2018 року — 3100 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою, підписаною обома сторонами;
21.06.2019 року — 5 000 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою, підписаною обома сторонами.
У розписках про повернення коштів не конкретизовано, на виконання 
яких саме договорів позики повертаються вказані у них кошти.
Оригінали договорів позики та розписок про отримання і повернення коштів наявні у матеріалах справи.

Отже, ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 за двома договорами позики кошти у загальній сумі 12 830 доларів США, а повернув 10 314 доларів США.
Залишається заборгованість за основною сумою позики в розмірі 2 516 доларів США.
Як вбачається із змісту статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов”язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З врахуванням наведеного, рішення суду в частині стягнення основної суми заборгованості за двома договорами позики у розмірі 2 516 доларів США є законним та обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що договорів позики було три, а не два, колегія суддів оцінює критично, оскільки суд першої інстанції, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши обгрунтовану оцінку змісту кожного із документів, що підтверджують передачу ОСОБА_1 та отримання ОСОБА_2 грошових коштів у позику, прийшов до вірного висновку про те, що письмовий договір позики грошових коштів, підписаний сторонами 22 вересня 2017 року (в преамбулі якого зазначена дата 9 грудня 2016 року), а також письмова розписка ОСОБА_2 від 22 вересня 2017 року (така дата зазначена у правому верхньому куті розписки), яка підписана ним 22 вересня 2018 року, свідчать про укладення одного договору позики — 22 вересня 2017 року. Сума позики і строк повернення є ідентичними — 5 750 доларів США із кінцевим строком повернення до 22 вересня 2018 року. 
Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, які не спростовані доводами апеляційної скарги.
Крім цього, колегія суддів враховує, що у розписці, у правому верхньому куті якої вказана дата 22 вересня 2017 року і яка підписана ОСОБА_2 22 вересня 2018 року, дата повернення позики вказується — до 22.09.2018 року. У суді апеляційної інстанції представник позивача не зміг пояснити, яким чином позика повинна бути повернена до дня написання розписки про отримання коштів.
Наведене додатково свідчить про те, що зазначена розписка не свідчить про інший договір позики, а є складовою частиною оформлених сторонами двох письмових документів, які посвідчують один договір позики — від 22.09.2017 року на суму 5 750 доларів США.

Щодо вирішення судом позовних вимог про стягнення процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Укладений між сторонами договір позики від 22 вересня 2017 року на суму 5750 доларів США є безпроцентним, про що зазначено у п.2 цього договору.
У договорі позики від 16 березня 2018 року не зазначено про те, що він є безпроцентним, отже позивач має право на отримання процентів від суми позики 7 080 доларів на рівні облікової ставки НБУ за період позики - з 16 березня 2018 року по 16 березня 2019 року.
Частково задовольняючи вказану позовну вимогу та визначаючи розмір процентів за договором позики від 16 березня 2018 року згідно ст. 1048 ЦК України, суд прийшов до помилкового висновку, що такий розмір процентів складає 423, 62 доларів США. При цьому суд не навів жодних розрахунків щодо способу обчислення цієї суми. 
Позивач, заявляючи позовну вимогу про стягнення процентів за договором позики від 16 березня 2018 року у сумі 1 246 доларів США, навів розмір облікової ставки за період позики та формулу, за якою обчислював такі проценти, а саме: 7080 дол США (сума боргу) х розмір облікової ставки /365 днів у році /100 х кількість днів користування коштами.
Наведений розрахунок є обгрунтованим та підтверджує зазначений позивачем розмір процентів у сумі 1 246, 08 доларів США за період правомірного користування позикою в розмірі 7 080 доларів США.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру процентів згідно ст. 1048 ЦК України за договором позики від 16 березня 2018 року слід змінити, збільшивши суму процентів за користування коштами із 423, 62 доларів США до 1246, 08 доларів США.

Щодо вирішення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення 3% річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.
Вирішуючи вказану позовну вимогу, суд прийшов до помилкового висновку про застосування до цієї вимоги спеціального річного строку позовної давності в один рік відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України (до договору позики від 22 вересня 2017 року) та невірно обчислив суму 3% річних за договором позики від 16 березня 2018 року.
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов”язання, на вимогу кредитора зобов”язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов”язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу 3% проценти річних входять до складу грошового зобов”язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов”язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Наведений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 8 листопада 2019 року (справа №127/15672/16-ц).
За таких обставин, коли 3% річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України не є неустойкою, відсутні підстави для застосування до цієї позовної вимоги спеціального строку позовної давності, визначеного п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України.
Позивачем не пропущено загальний строк позовної давності в три роки до позовних вимог про стягнення 3% річних, так як відповідач вносив кошти на повернення боргу, останній платіж внесено 21.06.2019 року, чим переривав перебіг позовної давності (ст. 264 ЦК України). Станом на день пред”явлення позову 4.01.2022 року 3-річний строк позовної давності з моменту останнього платежу не сплив. 
Таким чином, суд безпідставно відмовив у стягненні 3% річних за договором позики від 22.09.2017 року у зв”язку з пропуском однорічного строку спеціальної позовної давності, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цієї позовної вимоги та стягнення 3% річних за вказаним договором позики у розмірі 31, 89 доларів США.
Також суд помилився в обчисленні 3% річних за договором позики від 16 березня 2018 року, а тому в цій частині рішення слід змінити, збільшивши суму 3% річних за договором позики від 16 березня 2018 року з 222, 4 доларів США до 288, 87 доларів США.

Три проценти річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України за договорами позики колегія суддів обчислює наступним чином.
Формула обчислення 3% річних така: сума боргу х 3% / 365/ 100 х кількість днів прострочення.

1) По договору позики від 22 вересня 2017 року.
Сума позики 5 750 доларів США; строк повернення згідно п.4 договору частинами - 2 875 доларів США до 22.02.2018 року, решту 2875 доларів США — до 22 вересня 2018 року.
26.02.2018 року повернуто 2 214 доларів США, отже на 4 дні (з 22 по 26 лютого 2018) прострочено суму 2875 доларів США; 2875 х3 /365/ 100 х 4 = 0, 94 долари США.
З 26 лютого по 22 вересня 2018 року (209 днів) сума неповерненої позики складає 661 долар США, а тому сума 3% річних за цей період складає 11, 35 доларів США (661х3/365/100х209).
22 вересня 2018 року настав термін повернення всієї суми позики. Сума неповерненої позики за період з 22 вересня по 1 листопада 2018 року складає 3 536 доларів США , кількість прострочених днів — 39. Отже, 3% річних за цей період складає : 3 536 х 3 / 365 / 100 х 39 =11, 33 доларів США.
1 листопада 2018 повернуто 3 100 доларів США, отже залишається заборгованість за вказаним договором позики у розмірі 436 доларів США, яка була повернута 21.06.2019 року.
Отже, за період з 1.11.2018 року по 21.06.2019 року (231 день) 3% річних від суми 436 доларів США складає : 436 х 3 /365/100 х 231 = 8, 27 доларів США.
Таким чином, розмір 3% річних по договору позики від 22 вересня 2017 року складає 0, 94 + 11, 35 + 11, 33 + 8, 27 = 31, 89 доларів США.

2) по договору позики від 16.03.2018 року.
Сума позики 7 080 доларів США, термін повернення якої настав 16.03.2019 року. Кошти не були повернуті вчасно, а тому за період з 16 березня по 21 червня 2019 року (97 днів) 3% річних складає 56, 44 доларів США (7 080 х 3 / 365 /100 х97 = 56, 44).
21 червня 2019 року відповідач повернув 5 000 доларів США, 436 доларів США з яких зараховується на повернення залишку позики від 22 вересня 2017 року. 
Отже, з внесеної 21 червня 2019 року оплати у сумі 5 000 доларів США на повернення позики за договором позики від 16 березня 2018 року зараховується 4 564 долари США (5 000 — 436 = 4 564 доларів США).
Таким чином, з 21 червня 2019 року сума заборгованості за договором позики від 16 березня 2018 року складає 2 516 доларів США (7 080 доларів США — 4 564 доларів США = 2 516 доларів США).
Отже, з 21 червня 2019 року по 19 липня 2022 року (згідно позовних вимог) сума 3% річних за договором від 16.03.2018 року складає 232, 43 доларів США ( 2 516 х 3 / 365 /100 х 1124 дні = 232, 43).
Загальна сума 3% річних за договором від 16.03.2018 року за період з 16 березня 2019 року по 19 липня 2022 року складає 288, 87 доларів США (56, 44 доларів США + 232, 43 доларів США = 288, 87 доларів США).

З врахуванням наведеного, мотивувальну частину рішення суду першої інстанції щодо обрахунку суми заборгованості слід викласти в редакції цієї постанови.
В решті рішення залишити без змін.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 376, 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити частково.
Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 6 грудня 2022 року в частині відмови у стягненні 3% річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України за договором позики від 22.09.2017 року скасувати.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних за договором позики від 22.09.2017 року у сумі 31, 89 доларів США.
Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 6 грудня 2022 року в частині визначення розміру відсотків за користування коштами та 3% річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України за договором позики від 16 березня 2018 року — змінити, збільшивши:
суму процентів за користування коштами - із 423, 62 доларів США до 1246, 08 доларів США;
суму 3% річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України — із 222, 4 долари США до 288, 87 доларів США.
Мотивувальну частину рішення суду щодо обрахунку заборгованості викласти в редакції цієї постанови.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 8 травня 2023 року.

Головуюча                                                                        Хома М.В.

Судді                                                                                Гірський Б.О.

                                                                               Костів О.З.