Постанова                   
Іменем України
              
24 травня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 202/8529/19
провадження № 61-10835св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Сердюка В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року у складі суддіМарченко Н. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення пені за прострочення повернення депозитних вкладів.
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення пені за прострочення повернення депозитних вкладів.
Позовні вимоги мотивувала тим, що протягом 2009-2013 років між нею та 
АТ КБ «ПриватБанк» було укладено сім договорів банківського вкладу, 
по закінченню строку дії яких відповідач вклади не повернув.
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 
2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року, у справі № 201/7735/15-ц стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користьОСОБА_1 грошові кошти за договорами банківського вкладу 
в загальній сумі 46 581,58 доларів США, 5 511,01 євро та 57 688,86 грн, які складаються з: за договором банківського вкладу № SAMDN47000707973909 «Вклад Скарбничка» від 15 жовтня 2009 року 955,40 доларів США - сума вкладу, 538,90 доларів США - проценти; за договором банківського вкладу 
№ SAMDN47000707974046 «Вклад Скарбничка» від 15 жовтня 2009 року 
236,50 євро - сума вкладу, 133,48 євро - проценти; за договором банківського вкладу № SAMDN01000719375577 «Вклад Стандарт» від 05 вересня 2011 року 18 200,00 доларів США - сума вкладу, 4 640,63 доларів США - проценти; за договором банківського вкладу № SAMDN25000735749011 «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 07 червня 2013 року 18 817,05 доларів США - сума вкладу, 
3 429,60 доларів США - проценти; за договором банківського вкладу 
№ SAMDN25000736768499 «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 26 липня 
2013 року 4 548,00 євро - сума вкладу, 593,06 євро - проценти; за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070038033700 «Депозит плюс» 
від 18 грудня 2013 року 40 000,00 грн - сума вкладу, 9 328,80 грн - проценти; за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070038030000 «Приват-вклад» від 18 грудня 2013 року 7 487,00 грн - сума вкладу, 873,06 грн - проценти.
 
Зазначені кошти були виплачені в рамках виконавчого провадження 
№ НОМЕР_1 у липні 2019 року.
 
У вказаній справі, зокрема, встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» отримало вимогу позивача про повернення вкладів із процентами 22 травня 2015 року, 
а тому згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з цього часу банк повинен сплачувати позивачу 3 % від утриманих коштів за кожен день прострочення до дня їх повернення - 01 липня 
2019 року. 
 
Таким чином, загальна сума пені складає: 
-          за договором банківського вкладу № SAMDN47000707973909 «Вклад Скарбничка» від 15 жовтня 2009 року: 955,40 доларів США (сума вкладу) х 1 501 (кількість днів прострочення) х 3 % = 43 021,66 доларів США; 
538,90 доларів США (проценти) х 1501 (кількість днів прострочення) х 
3 % = 24 266,66 доларів США; 
-          за договором банківського вкладу № SAMDN47000707974046 «Вклад Скарбничка» від 15 жовтня 2009 року: 236,50 євро (сума вкладу) х 1 501 (кількість днів прострочення) х 3 % = 10 649,59 євро; 133,48 євро (проценти) х 1 501 (кількість днів прострочення) х 3 % = 6 010,60 євро; 
-          за договором банківського вкладу № SAMDN01000719375577 «Вклад Стандарт» від 05 вересня 2011 року: 18 200 доларів США (сума вкладу) х 1 501 (кількість днів прострочення) х 3 % = 819 546 доларів США; 
4 640,63 доларів США (проценти) х 1 501 (кількість днів прострочення) х 3 % = 208 967,56 доларів США; 
-          за договором банківського вкладу № SAMDN25000735749011 «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 07 червня 2013 року: 18 817,05 доларів США х 1 501 (кількість днів прострочення) х 3 % = 847 331,76 доларів США; 
3 429,60 доларів США (проценти) х 1 501 (кількість днів прострочення) х 3 % = 154 434,88 доларів США; 
-          за договором банківського вкладу № SAMDN25000736768499 «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 26 липня 2013 року: 4 548 євро (сума вкладу) х 1 501 (кількість днів прострочення) х 3 % = 204 796,44 євро; 593,06 євро (проценти) х 1 501 (кількість днів прострочення) х 3 % = 26 705,49 євро; 
-          за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070038033700 «Депозит плюс» від 18 грудня 2013 року: 40 000,00 грн (сума вкладу) х 
1 501 (кількість днів прострочення) х 3 % = 1 801 200,00 грн; 9 328,80 грн (проценти) х 1 501 (кількість днів прострочення) х 3 % = 420 075,86 грн; 
-          за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070038030000 «Приват-вклад» від 18 грудня 2013 року: 7 487,00 грн (сума вкладу) х 
1 501 (кількість днів прострочення) х 3 % = 337 139,61 грн; 873,06 грн (проценти) х 1 501 (кількість днів прострочення) х 3 % = 39 313,89 грн.
 
Ураховуючи, що розмір пені значно перевищує розмір тіла кредиту 
та процентів, позивач вважала можливим зменшити заявлену суму пені 
до розміру тіла депозиту та процентів та просила суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь суму пені у загальному розмірі 
1 438 130,93 грн, а також витрати на правову допомогу в розмірі 20 500,00 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року, позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені за прострочення повернення депозитних вкладів задоволено.
 
Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення повернення депозитних вкладів з процентами за договором банківського вкладу № SAMDN47000707973909 «Вклад Скарбничка» від 15 жовтня 2009 року, за договором банківського вкладу № SAMDN47000707974046 «Вклад Скарбничка» від 15 жовтня 2009 року, за договором банківського вкладу № SAMDN01000719375577 «Вклад Стандарт» від 05 вересня 2011 року, за договором банківського вкладу № SAMDN25000735749011 «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 07 червня 2013 року, за договором банківського вкладу № SAMDN25000736768499 «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 26 липня 2013 року, за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070038033700 «Депозит плюс» від 18 грудня 2013 року, за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070038030000 «Приват-вклад» від 18 грудня 2013 року в загальному розмірі 1 438 130,93 грн.
 
Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 16 000,00 грн.
 
Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 9 605,00 грн.
 
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, мотивовано тим, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день із моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі з урахуванням спеціальної позовної давності в один рік щодо вимог про стягнення неустойки.
 
Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому суди вважали відсутніми підстави для зменшення пені відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
25 червня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» через представника 
Кахраманова Р. Н. засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2022 року касаційне провадження зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 199/3152/20.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права (статті 551 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 61-9759св19, 
від 12 лютого 2020 року у справі № 61-8130св19, від 29 січня 2020 року у справі № 61-8130св19, від 20 грудня 2020 року у справі № 61-19786св19, у яких Верховний Суд вважав за необхідне стягнути суму пені у розмірі, меншому суми збитків.
 
Вирішуючи питання про стягнення пені за прострочення повернення депозитних вкладів, судами першої та апеляційної інстанцій порушено принцип розумності, справедливості та пропорційності, оскільки розмір неустойки є явно завищеним та надмірним порівняно з наслідками порушення зобов`язання.
 
Крім того, суди не звернули уваги на те, що питання застосування до спірних правовідносин частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та визначення, що є вартістю послуги за договором банківського вкладу та базою нарахування пені за невиконання зобов`язання із повернення коштів передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду у справі 
№ 320/5115/17.
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» до Верховного Суду не надходив.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», назву якого в подальшому змінено на АТ КБ «ПриватБанк», були укладені договори банківського вкладу:
 
-          договір банківського вкладу № SAMDN47000707973909 «Вклад Скарбничка» від 15 жовтня 2009 року;
-          договір банківського вкладу № SAMDN47000707974046 «Вклад Скарбничка» від 15 жовтня 2009 року;
-          договір банківського вкладу № SAMDN01000719375577 «Вклад Стандарт» від 05 вересня 2011 року;
-          договір банківського вкладу № SAMDN25000735749011 «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 07 червня 2013 року;
-          договір банківського вкладу № SAMDN25000736768499 «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 26 липня 2013 року;
-          договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070038033700 «Депозит плюс» від 18 грудня 2013 року;
-          договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070038030000 «Приват-вклад» від 18 грудня 2013 року.
 
У справі № 201/7735/15-ц рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року, стягнено з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договорами банківського вкладу 
в загальній сумі 46 581,58 доларів США, 5 511,01 євро та 57 688,86 грн, 
які складаються з суми вкладів та процентів з: за договором банківського вкладу № SAMDN47000707973909 «Вклад Скарбничка» від 15 жовтня 2009 року 955,40 доларів США - сума вкладу, 538,90 доларів США - проценти; 
за договором банківського вкладу № SAMDN47000707974046 «Вклад Скарбничка» від 15 жовтня 2009 року 236,50 євро - сума вкладу, 133,48 євро - проценти; за договором банківського вкладу № SAMDN01000719375577 «Вклад Стандарт» від 05 вересня 2011 року 18 200,00 доларів США - сума вкладу, 4 640,63 доларів США - проценти; за договором банківського вкладу 
№ SAMDN25000735749011 «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 07 червня 
2013 року 18 817,05 доларів США - сума вкладу, 3 429,60 доларів США - проценти; за договором банківського вкладу № SAMDN25000736768499 «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 26 липня 2013 року 4 548,00 євро - сума вкладу, 593,06 євро - проценти; за договором банківського вкладу 
№ SAMDNWFD0070038033700 «Депозит плюс» від 18 грудня 2013 року 
40 000,00 грн - сума вкладу, 9 328,80 грн - проценти; за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070038030000 «Приват-вклад» 
від 18 грудня 2013 року 7 487,00 грн - сума вкладу, 873,06 грн - проценти.
 
Зазначені суми фактично виплачені банком позивачу 01 липня 2019 року, що не заперечувалося сторонами.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Предметом спору у справі, що переглядається, є стягнення пені за прострочення повернення депозитних вкладів із застосуванням правового механізму, передбаченого частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Так, частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» регламентовано, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
 
Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
 
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 зроблено висновок про те, що для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності. Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі. При цьому переважно наголошується, що послуга тісно пов`язана з особою виконавця та процесом вчинення ним певних дій (здійснення діяльності) і навіть невіддільна від них, але все ж таки не збігається з такими діями (діяльністю) й існує як окреме явище - певне нематеріальне благо, що споживається в процесі вчинення відповідних дій (здійснення діяльності) виконавцем.
 
Не всі договори, які опосередковують зобов`язальні відносини з фінансовими ресурсами, вписуються у класичну модель послуг. Зокрема, договір банківського вкладу послугою у вказаному розумінні не є, оскільки вкладник як замовник такої «послуги» нічого не оплачує банку - навпаки, оплатність цього договору є зворотною: саме вкладник отримує відсотки за депозитом. Крім того, результат депозитної операції як фінансової послуги в інтересах вкладника не можна визнати невіддільним від діяльності банку та необігоздатним, адже грошові кошти, виплачені як відсотки за депозитом, очевидно є найбільш ліквідним та цілком обігоздатним майном.
 
Отже, у системі договірних зобов`язань, що запроваджена ЦК України, договір банківського вкладу (депозиту) є договором sui generis (свого роду), який не може бути кваліфікований як різновид договору про надання послуг.
 
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
 
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
 
За змістом статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
 
Таким чином, з аналізу наведених законодавчих норм убачається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.
 
Вирішуючи питання правової колізії визначення поняття «вартість послуги» та дійсного змісту приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», Велика Палата Верховного Суду 
у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження 
№ 14-224цс21) зробила висновок про те, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. Обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Таким чином, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з банку пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів є помилковим та суперечить вказаній вище правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, оскільки базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача.
 
Крім того, оскільки в базі нарахування пені може бути тільки сума процентів, важливо враховувати частину п`яту статті 1061 ЦК України, відповідно до якої проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року
у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок,
що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих,
а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті
статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що при вирішенні цього спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.
 
У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) зроблено висновок про те, що з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором
процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються
частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
 
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
 
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
 
У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору.
У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.
 
З урахуванням вищенаведеного, оскільки у зв`язку з розірванням договорів банківського вкладу за заявою вкладника від 22 травня 2015 року між сторонами припинено споживчі правовідносини, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» 
не розповсюджується на спірні правовідносини. Проценти та пеня з цього моменту нарахуванню не підлягали, а тому суди зробили помилковий висновок про задоволення позовної вимоги про стягнення пені.
 
Отже, у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за період 22 травня 2015 року до 01 липня 2019 року на підставі
частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» належить відмовити.
 
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 10 травня 2023 року у справах № 766/4714/16, № 757/34149/18 та № 522/5513/19.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно, 
але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416
ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення
та ухвалення нового рішення або зміни рішення; а також вирішити питання
про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Згідно з частиною сьомою статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки Верховний Суд ухвалює нове судове рішення про відмову
у задоволенні позову ОСОБА_1 , тому АТ КБ «ПриватБанк» необхідно компенсувати судовий збір за рахунок держави за подання апеляційної скарги у розмірі 14 407,50 грн відповідно до платіжного доручення від 09 лютого 2021 року № PROM9BJQCO та за подання касаційної скарги у розмірі
19 210,00 грн відповідно до платіжного доручення від 25 червня 2021 року
№ PROM5B60F5, а всього - 33 617,50 грн, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Отже, на підставі частини сьомої статті 141 ЦПК України понесені
АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у виді судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у загальному розмірі 33 617,50 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення
у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно,
але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.
 
Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 
2021 року скасувати.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення пені за прострочення повернення депозитних вкладів відмовити.
 
Компенсувати акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 33 617 (тридцять три тисячі шістсот сімнадцять) грн 50 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий      Судді:	А. І. Грушицький     С. О. Карпенко     І. В. Литвиненко  	
 	  Є. В. Петров  	
 	  В. В. Сердюк