ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року 
м. Київ

cправа №  918/707/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Письменна О. М., 

за участю представників:
прокуратури - Цимбалістого Т. О., 
позивача - не з`явилися, 
відповідача - Загребельного В. В. (адвоката, в режимі відеоконференції), 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Рівненської обласної прокуратури

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2023 (колегія суддів: Юрчук М. І. - головуючий, Крейбух О. Г., Тимошенко     О.     М.) і рішення Господарського суду Рівненської області від 29.12.2022 (суддя Пашкевич І. О.) у справі 

за позовом керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Острозької міської ради

до фізичної особи - підприємця Олішевського Віталія Валентиновича

про повернення приміщення котельні,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог 

1.1. У вересні 2022 року керівник Здолбунівської окружної прокуратури (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Рівненської області в інтересах держави в особі Острозької міської ради з позовом до Фізичної особи - підприємця Олішевського Віталія Валентиновича (далі - ФОП Олішевський В. В.) про повернення орендованого майна - приміщення котельні площею 147,3 м^2, що знаходиться за адресою: Рівненська область, м. Острог, площа Декабристів, 6-В, шляхом підписання акта приймання-передачі приміщення котельні.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-ІХ строк договору оренди нерухомого майна закінчився 01.07.2020. Проте ФОП Олішевський В. В. не повернув Острозькій міській раді орендоване майно. При цьому прокурор наголошував на тому, що договір оренди нерухомого майна не може бути продовжений без проведення аукціону.

2. Короткий зміст судових рішень 

2.1. Рішенням Господарського суду Рівненської області від 29.12.2022, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2023 у справі №     918/707/22, відмовлено у повному обсязі в задоволенні позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Острозької міської ради до ФОП Олішевського В. В. про повернення орендованого майна - приміщення котельні. 

2.2. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що Острозька міська рада не подавала та не отримувала від ФОП Олішевського В. В. заяв про припинення договору оренди нерухомого майна, а тому цей договір був продовжений на той самий строк, тобто до 16.05.2019. У подальшому за місяць до закінчення строку договору оренди нерухомого майна та протягом місяця після закінчення такого строку ні позивач, ні відповідач не подавали заяв про небажання продовжувати договір оренди нерухомого майна на новий строк, а тому, за висновком судів, цей договір був продовжений на той самий строк - до 16.04.2022. Крім того, господарські суди попередніх інстанцій зазначили, що договір оренди нерухомого майна вважається продовженим на період дії воєнного стану відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану", які мають ретроспективну дію в часі на правовідносини з оренди комунального майна, які склалися з 24.02.2022 до 27.05.2022.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї 

3.1. Не погоджуючись із постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2023 та рішенням Господарського суду Рівненської області від 29.12.2022 у справі № 918/707/22, до Верховного Суду звернувся заступник керівника Рівненської обласної прокуратури з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, заступник керівника Рівненської обласної прокуратури зазначає, що судові рішення господарських судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заступник керівника Рівненської обласної прокуратури, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Скаржник вважає, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, не врахували висновки щодо застосування статей 764, 777 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 17 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19. 

3.4. Крім того, на думку скаржника, на цей час відсутній висновок Верховного Суду про застосування статті 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII щодо необхідності внесення змін до договору в частині зміни розмірів орендної плати у випадку зміни вартості об`єкта оренди, та, як наслідок, неможливість автоматичного продовження договору оренди на тих самих умовах і на той самий строк.   

3.5. Острозька міська рада у відзиві на касаційну скаргу просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Острозька міська рада зазначає, що вона не подавала та не отримувала від ФОП Олішевського В. В. заяв про припинення договору оренди нерухомого майна. Крім того, на думку Острозької міської ради, помилковими є доводи заступника керівника Рівненської обласної прокуратури про те, що договір оренди нерухомого майна закінчився 01.07.2020.

3.6. Верховним Судом 19.05.2023 зареєстровано відзив ФОП Олішевського В. В. на касаційну скаргу заступника керівника Рівненської обласної прокуратури, який направлено 19.05.2023 на офіційну електронну адресу Верховного Суду. Верховний Суд установив, що ухвалою Верховного Суду від 27.04.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2023 і рішення Господарського суду Рівненської області від 29.12.2022 у справі №     918/707/22 та встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 15.05.2023. 

3.7. Проте ФОП Олішевський В. В. направив відзив на касаційну скаргу 19.05.2023 на офіційну електронну адресу Верховного Суду, тобто із пропуском встановленого строку. При цьому ФОП Олішевський В. В. не просить поновити строк для подання відзиву на касаційну скаргу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що такий відзив має бути залишений без розгляду на підставі частини 2 статті 118 Господарського процесуального кодексу України.

4. Обставини справи, встановлені судами 

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 16.07.2013 між Острозькою міською радою (орендодавець) та ФОП Олішевським В. В. (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна.

4.2. Відповідно до пункту 1.1 договору оренди нерухомого майна орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування комунальне індивідуально визначене майно - котельню площею 147,3 м^2, яка знаходиться за адресою: Рівненська область, м. Острог, площа Декабристів, 6-А, та перебуває на балансі Острозького комунального підприємства "Теплоенергія"  (балансоутримувач), вартість якого згідно з висновком про вартість майна котельні становить 349 272,00 грн.

4.3. Майно передається в оренду з метою надання орендарем послуг з постачання теплової енергії (пункт 1.2 договору оренди нерухомого майна).

4.4. Пунктом 1.3 договору оренди нерухомого майна встановлено, що склад та стан майна на момент укладення договору визначається в акті приймання-передавання за узгодженим висновком балансоутримувача і орендаря.

4.5. Згідно з пунктом 10.1 договору оренди нерухомого майна його укладено строком на 35 місяців, що обраховується починаючи з дня його підписання сторонами.

4.6. Пунктом 10.4 договору оренди нерухомого майна визначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін за місяць до припинення договору або зміну його умов, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самий умовах, які були передбачені цим договором.

4.7. За змістом пункту 10.6 договору оренди нерухомого майна чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації орендованого майна орендарем; загибелі орендованого майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; банкрутства орендаря; у разі смерті орендаря.

4.8. Пунктом 10.10 договору оренди нерухомого майна передбачено, що майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендодавця.

4.9. Суди установили, що 16.07.2013 в день укладення договору оренди нерухомого майна Острозьке комунальне підприємство "Теплоенергія" як балансоутримувач та ФОП Олішевський В. В. як орендар склали акт приймання-передачі до зазначеного договору, згідно з яким було передано будівлю котельні разом з обладнанням відповідно до переліку. 

4.10. 02.04.2018 між сторонами договору оренди нерухомого майна було укладено додаткову угоду до зазначеного договору, якою вносилися зміни, зокрема, до пунктів 1.1, 1.3, 3.5, 4.1, 5.2. 5.5, а всі інші умови договору, у тому числі щодо строку оренди та умов пролонгації договору, залишилися незмінними.

4.11. Господарські суди установили і зазначили, що оскільки Острозька міська рада не подавала та не отримувала від ФОП Олішевського В. В. заяв про припинення договору оренди нерухомого майна, то цей договір був продовжений на той самий строк, тобто до 16.05.2019.

4.12. Господарські суди попередніх інстанцій також установили, що в подальшому за місяць до закінчення строку договору оренди нерухомого майна та протягом місяця після закінчення такого строку ні позивач, ні відповідач не подавали заяв про небажання продовжувати договір на новий строк, а тому цей договір був продовжений на той самий строк, тобто до 16.04.2022.

4.13. Прокурор, вважаючи, що договір оренди нерухомого майна закінчився 01.07.2020, однак ФОП Олішевський В. В. не повернув Острозькій міській раді орендоване майно, звернувся до Господарського суду Рівненської області з цим позовом.  

5. Позиція Верховного Суду 

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, представника відповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на таке. 

5.3. Предметом позову в цій справі є вимоги прокурора в інтересах держави в особі Острозької міської ради до ФОП Олішевського В. В. про повернення орендованого майна - приміщення котельні площею 147,3 м^2, що знаходиться за адресою: Рівненська область, м. Острог, площа Декабристів, 6-А, шляхом підписання акта приймання-передачі приміщення котельні.

5.4. Підставою позовних вимог, на думку прокурора, є те, що відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-ІХ строк договору оренди нерухомого майна закінчився 01.07.2020. Проте ФОП Олішевський В. В. не повернув Острозькій міській раді орендоване майно. Крім того, прокурор вважав, що договір оренди нерухомого майна не може бути продовжений без проведення аукціону.

5.5. Колегія суддів зазначає, що за змістом статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

5.6. Частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

5.7. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

5.8. Статтею 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII перебачено, що відносини щодо оренди державного майна, майна, яке належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

5.9. Частиною 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII встановлено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

5.10. Верховний Суд зазначає, що подібні положення наведені у статті 764 Цивільного кодексу України та статті 284 Господарського кодексу України. 

5.11. З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає, що наведені норми права визначають можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах. При цьому для такого автоматичного продовження договору оренди передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 910/3213/20.

5.12. Суть поновлення договору оренди у розумінні наведених норм полягає у тому, що орендар продовжує користуватися орендованим майном після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору у його поновленні. Відсутність такого заперечення може мати прояв у "мовчазній згоді" і у такому випадку орендар, у силу закону, може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №     910/3213/20.

5.13. У контексті наведених правових норм заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин. Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини 3 статті 202 Цивільного кодексу України. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 910/3213/20.

5.14. Відповідна вимога (заява) про припинення чи зміну договору оренди може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у цьому випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди.

5.15. Отже, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 904/8532/21, від 14.06.2022 у справі № 926/326/21, від 11.08.2021 у справі № 910/3213/20.

5.16. Крім того, Верховний Суд зазначає, що 27.05.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану".

5.17. Відповідно до пункту 5 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону. Норма щодо продовження договору, встановлена цим пунктом, не застосовується до договорів, щодо яких рішення про їх продовження прийнято на аукціоні і аукціон оголошено до дати набрання чинності цією постановою. Для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються.

5.18. Пунктом 16 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 передбачено, що орендодавцям державного та комунального майна забезпечити нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї постанови, а також продовження та припинення договорів оренди відповідно до пункту 5 цієї постанови починаючи з 24.02.2022.

5.19. Частиною 1 статі 74 Господарського процесуального кодексу України установлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

5.20. Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

5.21. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що Острозька міська рада не подавала та не отримувала від ФОП Олішевського В. В. заяв про припинення договору оренди нерухомого майна, а тому цей договір був продовжений на той самий строк, тобто до 16.05.2019. У подальшому за місяць до закінчення строку договору оренди нерухомого майна та протягом місяця після закінчення такого строку ні позивач, ні відповідач не подавали заяв про небажання продовжувати договір оренди нерухомого майна на новий строк, а тому, за висновком судів, цей договір був продовжений на той самий строк - до 16.04.2022. Крім того, господарські суди попередніх інстанцій зазначили, що договір оренди нерухомого майна від 16.07.2013 вважається продовженим на період дії воєнного стану відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану", які мають ретроспективну дію в часі на правовідносини з оренди комунального майна, які склалися з 24.02.2022 до 27.05.2022.

5.22. Заступник керівника Рівненської обласної прокуратури не погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій, а тому звернувся з касаційною скаргою на судові рішення. Заступник керівника Рівненської обласної прокуратури, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.23. Пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.24. Касаційну скаргу з посиланням на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивовано тим, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, не врахували висновки щодо застосування статей 764, 777 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 17 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19.

5.25. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.26. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставами для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у цьому випадку не можуть слугувати підставами для скасування оскаржуваних судових рішень у цій справі з огляду на таке.

5.27. Верховний Суд установив, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, на яку посилається скаржник, ухвалена за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до Фізичної особи - підприємця Блюднік Галини Михайлівни про виселення у примусовому порядку.

У зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень:

"…зміст касаційної скарги свідчить про помилкове ототожнення відповідачем правового інституту пролонгації договору оренди нерухомого майна (продовження договору на той же строк і на тих самих умовах), врегульованого положеннями статті 764 ЦК України, частини другої статті 17 Закону № 2269-XII, який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту продовження договору оренди на новий строк внаслідок реалізації переважного права добросовісного орендаря (стаття 777 ЦК України та частина третя статті 17 зазначеного Закону), сутністю якого є укладення договору оренди на новий строк, а не його автоматичне поновлення".

5.28. Проаналізувавши наведений висновок Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає безпідставним посилання скаржника на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, оскільки у цьому висновку Велика Палата Верховного Суду зазначила про відмінність правового інституту пролонгації договору оренди нерухомого майна (продовження договору на той же строк і на тих самих умовах), врегульованого положеннями статті 764 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII, який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту продовження договору оренди на новий строк внаслідок реалізації переважного права добросовісного орендаря.

5.29. Разом з тим установлені фактичні обставини у цій справі свідчать про те, що Острозька міська рада не подавала та не отримувала від ФОП Олішевського     В. В. заяв про припинення договору оренди нерухомого майна, а тому цей договір був продовжений на той самий строк, тобто до 16.05.2019. При цьому в подальшому за місяць до закінчення строку договору оренди нерухомого майна та протягом місяця після закінчення такого строку, ні позивач, ні відповідач не подавали заяв про небажання продовжувати договір на новий строк, тому цей договір був продовжений на той самий строк, тобто до 16.04.2022.

5.30. За таких обставин, з урахуванням положень частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII та додаткової угоди до договору оренди нерухомого майна від 02.04.2018 колегія суддів зазначає, що у цьому випадку договір оренди нерухомого майна двічі продовжувався на той самий строк та на тих самих умовах за мовчазної згоди сторін, а не внаслідок реалізації переважного права добросовісного орендаря.

5.31. Отже, Верховний Суд з урахуванням установлених фактичних обставин у цій справі, проаналізувавши судове рішення, висновки щодо застосування норм права в якому, на думку скаржника, не було враховано при ухваленні оскаржуваних судових рішень у цій справі, установив, що оскаржувані судові рішення в цій справі не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду, на які посилається скаржник. Водночас оскаржувані судові рішення в цій справі ухвалені з урахуванням таких висновків.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.32. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

5.33. Зміст наведеної норми права свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

5.34. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі №     908/2287/17 та постановах Верховного Суду від 04.04.2023 у справі №     902/311/22, від 20.09.2022 у справі № 902/537/18, від 12.11.2020 у справі №     904/3807/19.

5.35. Крім того, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

5.36. На думку скаржника, на цей час відсутній висновок Верховного Суду про застосування статті 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII щодо необхідності внесення змін до договору оренди в частині зміни розмірів орендної плати у випадку зміни вартості об`єкта оренди, та, як наслідок, неможливість автоматичного продовження договору оренди на тих самих умовах і на той самий строк.   

5.37. Перевіривши та надавши оцінку таким доводам скаржника, колегія суддів зазначає, що господарські суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не посилалися на положення статті 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII", не мотивували своє рішення цими положеннями та не застосовували зазначену норму.

5.38. Разом з тим Верховний Суд зазначає, що за змістом статті 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об`єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України. Спори з питань зміни орендної плати вирішуються відповідно до чинного законодавства.

5.39. Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що вона передбачає можливість зміни розміру орендної плати за погодженням сторін договору, або якщо цього вимагає одна із сторін договору, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України. Однак установлені фактичні обставини у цій справи свідчать про те, що сторони договору оренди нерухомого майна не вносили зміни до зазначеного договору щодо розміру орендної плати та жодна зі сторін не заявляли вимог про зміну розміру орендної плати. 

5.40. При цьому колегія суддів враховує, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (пункт 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України).  Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 

5.41. Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

5.42. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у наданій сторонам можливості за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.10.2022 у справі № 910/7013/20.

5.43. Водночас колегія суддів зазначає, що невнесення змін до договору оренди щодо розміру орендної плати жодним чином не впливає на можливість "автоматичного" продовження договору оренди на підставі частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII, оскільки правовідносини  щодо продовження договору оренди не є предметом регулювання статті 21 цього Закону.

5.44. Таким чином, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень господарських судів попередніх інстанцій з цих підстав.

5.45. Крім того, Верховний Суд не може взяти до уваги помилкові посилання скаржника на положення статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX з огляду на таке. 

5.46. 03.10.2019 було прийнято Закон України "Про оренду державного та комунального майна" № 157-ІХ. У розділі      "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.02.2020 (за виключенням окремих зазначених норм). 

5.47. Пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №          157-IX визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., №      30, ст. 416 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону.

5.48. Ураховуючи опублікування тексту Закону України № 157-ІХ в офіційному друкованому виданні "Голос України" 26.12.2019, він набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, отже, з цієї дати підлягають застосуванню його норми (за винятком окремих норм, наведених у розділі "Прикінцеві та перехідні положення").

5.49. При цьому за загальним правилом, якщо прийнятим нормативним актом порівняно з попереднім змінюється правове регулювання відносин в тій чи іншій сфері, то нові норми застосовуються з дати набрання ними чинності, якщо інше не визначено в самому нормативному акті (частина 1 статті 5 Цивільного кодексу України).

5.50. Відповідно до пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №      157-IX договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини 2 статті 18 цього Закону, або 01.07.2020 року. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

5.51. Колегія суддів зазначає, що порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом України № 2269-XII (що втратив чинність 31.01.2020), може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) у силу вимог абзацу 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №      157-IX має застосовуватися порядок продовження, визначений Законом України №     157-ІХ. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 908/2637/20, від 06.10.2021 у справі № 907/720/20.

5.52. Водночас установлені фактичні обставини у цій справи свідчать про те, що Закон України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX був прийнятий, набрав чинності та введений в дію після того, як договір оренди нерухомого майна вже був продовжений на новий строк з 17.05.2019 до 16.04.2022. 

5.53. Таким чином, ні на дату набрання чинності Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX та введення його в дію, ні станом на 01.07.2020, приписи цього Закону щодо порядку продовження договорів оренди не підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

5.54. Крім того, Верховний Суд не може взяти до уваги доводи скаржника про те, що станом на 17.06.2016 всупереч вимогам статті 11 Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX не була проведена оцінка об`єкта оренди, оскільки у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 910/5410/19 (яка відступила від висновку, викладеного у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 914/433/16, від 06.09.2018 у справі № 908/1435/17 та від 09.04.2019 у справі № 904/3415/18 про застосування положень статті 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" щодо оцінки об`єкта оренди), зазначено, зокрема, що відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у редакції Закону України від 21.04.2011 № 3269-VІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо орендних відносин", чинній з 24.05.2011) оцінка об`єкта оренди передує укладенню договору оренди. У разі якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об`єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об`єкта оренди.

5.55. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що підстави пролонгації договорів оренди державного та комунального майна у виді так званої "мовчазної згоди" сторін вичерпно врегульовано положеннями статті 764 Цивільного кодексу України, статті 284 Господарського кодексу України та частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а норма статті 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не є такою, що унеможливлює "автоматичне" продовження дії договору оренди, оскільки відповідна норма взагалі жодним чином не регулює питання, пов`язані як із закінченням дії договору оренди, так і з продовженням його дії, тобто спірні правовідносини не є предметом регулювання цієї норми матеріального права.

5.56. Отже, відсутність нового звіту з незалежної оцінки об`єкта оренди не може бути підставою для відмови у продовженні строку договору. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №     926/326/21, від 11.08.2021 у справі № 910/3213/20, від 25.05.2021 у справі № 910/9949/20.

5.57. Крім того, встановлені фактичні обставини у цій справи свідчать про те, що матеріали справи містять додаткову угоду від 02.04.2018, якою визначено нову вартість об`єкта оренди на підставі висновку про вартість майна та довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, яким надана оцінка господарськими судами.

5.58. Водночас колегія суддів зазначає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав у цьому випаду застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану".

5.59. При цьому деякі доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з положеннями частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

5.60. З огляду на викладене Верховний Суд зазначає, що наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень господарських судів попередніх інстанцій з цих підстав.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій - без змін.

7. Судові витрати 

7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд  

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу заступника керівника Рівненської обласної прокуратури залишити без задоволення.  

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2023 та рішення Господарського суду Рівненської області від 29.12.2022 у справі №     918/707/22 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                            Н. О. Багай

Судді                                                                                                                        Т. Б. Дроботова                                                                                                      

                    Ю. Я. Чумак