ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«08» травня 2023 року
м. Харків
справа № 638/19632/21
провадження № 22ц/818/852/23
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів        -                 Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,
учасники справи: 
позивач - Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», 
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2022 року в складі судді Подус Г.С.
в с т а н о в и в:
У грудні 2021 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач є споживачем послуг, які надає підприємство, однак внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг за період з 01 квітня 2013 року по 31 жовтня 2021 року у нього утворилася заборгованість, яка становить 92 31,26 грн. Розмір трьох відсотків річних становить 1895,02 грн, інфляційні втрати - 4322,44 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання в сумі 92 431,26 грн за період з 01 квітня 2013 року по 31 жовтня 2021 року, 3% річних - 1895,02 грн, інфляційні втрати - 4322,44 грн, а також судовий збір в розмірі 2270,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2022 року позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання в сумі 92 431,26 грн за період з 01 квітня 2013 року по 31 жовтня 2021 року, 3% річних - 1895,02 грн, інфляційні втрати - 4322,44 грн, а також судовий збір -2270,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, застосувати строк позовної давності, здійснити розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судового рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Так, його не було належним чином повідомлено про розгляд справи, у зв`язку з чим він не міг надати суду свої заперечення та заяву про застосування строку позовної давності. Вказав, що суд першої інстанції не встановив належним чином його зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження, яким є АДРЕСА_1 . Зазначив, що після застосування строку позовної давності сума боргу має становити 29 201,98 грн.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач не виконує свого обов`язку по оплаті наданих йому послуг, тому наявні підстави для стягнення з нього заборгованості.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 280614924 від 22 жовтня 2021 року власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 (а.с.3).

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію міста проживання ГУДМС України в Харківській області від 28 грудня 2021 року за вказаною адресою ОСОБА_1 зареєстрованим не значиться (а.с.13).

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 надав копію паспорта, з якого вбачається, що з 11 червня 2013 року він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.38-43).

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є постачальником послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води в місті Харкові і надає послуги з теплопостачання в будинку АДРЕСА_2 .
Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався.

У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно виставляв відповідачу рахунки на оплату послуг централізованого опалення і постачання гарячої води, однак відповідач не  виконував належним чином свої обов`язки по своєчасному внесенню в  повному обсязі плати за отримані комунальні послуги, в  результаті чого за період з 01 квітня 2013 року по 31 жовтня 2021 року утворилася заборгованість в розмірі 92 431,26 грн. 

Також, Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» нараховано 4322,44 грн інфляційних втрат та 1895,02 грн - три процента річних.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості звернутися до суду першої інстанції, зокрема, із заявою про застосування строку позовної давності.

Частинами 6-10 статті 187 ЦПК України передбачено, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.
Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.
Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи розгляд справи на запит суду щодо надання інформації про місце проживання ОСОБА_1 04 січня 2022 року надійшла відповідь, з якої вбачається, що за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію міста проживання ГУДМС України в Харківській області від 28 грудня 2021 року за вказаною адресою ОСОБА_1 зареєстрованим не значиться.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 надав копію паспорта, з якого вбачається, що з 11 червня 2013 року він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Розгляд справи судом першої інстанції було призначено на 09 березня 2022 року та 19 жовтня 2022 року.

В матеріалах справи міститься повернуті до суду першої інстанції судові повістки на 09 березня 2022 року з відміткою «за закінченням терміну зберігання» та на 19 жовтня 2022 року з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Вказана кореспонденція направлялася на адресу: АДРЕСА_2 . 
Однак, ОСОБА_1 з 11 червня 2013 року зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не отримував з суду першої інстанції повідомлень про розгляд справи, у зв`язку з чим не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції.

За таких умов, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права з ухваленням нового судового рішення.
При ухваленні нового судового рішення по суті спору апеляційний суд виходить з наступного.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема, права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема, принципів рівності та змагальності сторін.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.
Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин, а саме за період з квітня 2014 по жовтень 2020 року діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV з подальшими змінами, (далі Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17 березня 2020 року (далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV залежно від  функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1)  комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з  утримання  будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування,   обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з  ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Положеннями частин 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30  жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в  справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплена в пункті 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» з 01 квітня 2013 року по 31 жовтня 2021 року надавались ОСОБА_1 послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, який повинен оплатити надані послуги.

З відомості нарахування та оплати за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою: АДРЕСА_2 вбачається, що за період з 01 квітня 2013 року по 29 лютого 2020 року включно підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачем оплата послуг здійснювалася не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 92 431,26 грн.

Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» також нараховано 4322,44 грн інфляційних втрат за час прострочення та 1895,02 грн - три процента річних від простроченої суми, на що підприємством також надано відповідні розрахунки.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості ОСОБА_1 до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідача за надані послуги з теплопостачання.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з теплопостачання, який відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачу, матеріали справи не містять. 
Оскільки відповідач фактично отримував житлово-комунальні послуги, тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог Комунального підприємства «Харківські теплові мережі».

Разом з тим слід звернути увагу на наступне.

Як було зазначено вище, судову кореспонденцію відповідач не отримував, оскільки з 2013 року був зареєстрований за іншою адресою, тому у нього не було можливості подати заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 43 рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції (№ 2)»).
Як вбачається із матеріалів справи, 19 жовтня 2022 року суд першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи ухвалив рішення у даній справі.

Судова кореспонденція надсилалася відповідачу на адресу: АДРЕСА_2 , а не на зареєстровану адресу ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 . Тобто, відповідач не отримував з суду першої інстанції повідомлення про розгляд справи на 19 жовтня 2022 року.

Отже, у відповідача не було можливості подати заяву про застосування строку позовної давності. Зазначене є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

Така позиція суду апеляційної інстанції узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 219/5355/14-ц (провадження № 61-2956св18), від 15 січня 2020 року у справі № 199/892/14-ц (провадження № 61-8366св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 756/5050/15-ц (провадження № 61-21682св19). 

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування строку позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.

Аналогічні за змістом правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 667/7582/15-ц (провадження № 61-303св20), від 31 травня 2021 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-4916св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 757/4299/14 (провадження № 61-4353св21).

Установивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за період з 01 квітня 2013 року по 29 лютого 2020 року (дата закінчення періоду нарахування позивачем) у нього утворилась заборгованість, однак, враховуючи те, що з даними позовними вимогами підприємство звернулося до суду лише 15 грудня 2021 року, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не довів наявність поважних причин, з яких пропущено строк звернення до суду з позовом за період з 01 квітня 2013 року по 15 грудня 2018 року, а відтак вимога позивача про стягнення заборгованості за цей період заявлена поза межами строку позовної давності, в зв`язку із чим сума заборгованості за цей період не підлягає стягненню, оскільки відповідачем заявлено вимогу про застосування строку позовної давності у три роки.

Таким чином наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги в межах позовної давності за період з 16 грудня 2018 року по 29 лютого 2020 року (дата закінчення періоду нарахування позивачем), яка становить 34 202,63 грн. В свою чергу за цей період ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованість за отримані комунальні послуги сплатив 5000,65 грн, тому за вирахуванням вже сплаченої суми, за вказаний період у ОСОБА_1 наявна заборгованість в розмірі 29 201,98 грн (34 202,63 грн - 5000,65 грн), яка і підлягає стягненню. 

Виходячи з суми заборгованості за період з 16 грудня 2018 року по 29 лютого 2020 року, яка склала 29 201,98 грн, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, розмір трьох процентів річних від простроченої суми складає 1058,08 грн, а розмір інфляційних втрат - 1153,20 грн, які і підлягають стягненню.
За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задоволено на 31,13%, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 706,65 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі».

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено на 34%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 001,47 грн підлягає стягненню з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 . 
Шляхом взаємозаліку зазначених сум з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 294, 82 грн (1 001, 47 грн - 706,65 грн).

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» за період з 16 грудня 2018 року по 29 лютого 2020 року 31 413, 26 грн заборгованості за послуги з теплопостачання, з яких 29 201,98 грн - основна заборгованість, 1 058,08 грн - три проценти річних від простроченої суми та 1 153,20 грн - інфляційні втрати.
Стягнути Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 294, 82 грн судового збору.
В іншій частині в задоволенні позову Комунальному підприємству «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 08 травня 2023 року.