Справа № 369/11794/21                                                 Головуючий 1 інстанція- Янченко А.В.
Провадження № 22-ц/824/3889/2023                             Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
04 квітня 2023 року                                                                                      м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,
за участю секретаря            Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,
 
в с т а н о в и в:
 
У серпні 2021 року  ОСОБА_2 звернувся  до суду із вказаним позовом, який мотивувавав тим, що 24 червня 2020 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 80,2 кв.м., житловою площею 42,7 кв.м. Згідно п.3 договору вказано, що продаж вчинено за 401400 грн., яку продавець ОСОБА_3 отримала від покупця повністю до посвідчення даного договору. Продавець ОСОБА_3 вказує, що розрахунок з нею проведено у повному обсязі. Станом на 24 червня 2020 року офіційний курс долара США становив 26,6078 грн. за 1 долар США, а відтак станом на 24 червня 2020 року позивач передав, а відповідачка ОСОБА_3 отримала грошові кошти в розмірі 401400 грн., що становить 15085,80 доларів США за відчуження вказаної вище квартири.
Посилався, що в подальшому відповідач ОСОБА_1 почав вимагати від нього додаткових грошових коштів за купівлю-продаж вказаної вище квартири. 24 січня 2021 року відповідачем ОСОБА_1 було складено розписку, де зазначено, що останній зі свої сторони не має претензій до ОСОБА_2 з приводу укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Покупець розрахувався з ОСОБА_1 в повному обсязі, а також з продавцем ОСОБА_3 . Вказано суму 30000 доларів США, яку ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 . Таким чином, станом на 24 січня 2021 року позивач передав, а відповідач ОСОБА_1 отримав грошові кошти в розмірі 30000 доларів США за купівлю-продаж вказаної вище квартири. Вказує, що станом на час укладення договору відповідач ОСОБА_1 не мав жодного відношення до вказаної вище квартири, не був її власником, в тому числі не мав жодних правових підстав отримувати 24 січня 2021 року грошові кошти в сумі 30000 доларів США від позивача. Зважаючи на те, що в договорі купівлі-продажу квартири вказано грошові
                                                                        -  2  -
кошти в розмірі 401400 грн., що становить 15085,80 доларів США, а в розписці від 24 січня 2021 року вказано грошові кошти в розмірі 30000 доларів США, а тому грошові кошти в розмірі 14914,20 доларів США (різниця між 30000 доларів США та 15085,80 доларів США) підлягають поверненню позивачу, як безпідставно отриманні. У зв`язку з наведеним позивач просив суд, стягнути солідарно з обох відповідачів на його користь безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 14914,20 доларів США та судові витрати в розмірі 4085,95 грн.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 серпня 2022 року провадження у даній справі у відношенні вимог до ОСОБА_3 закрите у зв`язку зі смертю.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2022 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 14914,20 доларів США та судовий збір у розмірі 4085,95 грн.
Не погоджуючись із рішенням, відповідач ОСОБА_5 в особі представника адвокатки Пухальської Н.С.подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та їх недоведеність, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. 
Скарга мотивована недоведеністю факту отримання ОСОБА_1 коштів від позивача, оскільки зі змісту розписки не вбачається отримання відповідачем коштів від позивача, а сам позивач давав з цього приводу суперечливі пояснення щодо обставин передачі грошей. Це ж підтверджує факт заявлення ним вимоги про солідарне стягнення коштів як із продавчині ОСОБА_3 , яка була стороною договору і мала повне право на отримання коштів за відчужене майно, так і з її брата ОСОБА_1 . Висновки суду про те, що грошові кошти в розмірі 14914,20 доларів США є безпідставно набутими відповідачем є непослідовними та суперечливими, оскільки або відповідач безпідставно набув усю суму 30000, доларів США, або набув її правомірно, таке стосується усієї суми, а ен її частини. Судом не враховані обставини складання даної розписки і суд не прагнув до встановлення істини у даній справі. Судом не застосовано висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), в основі якої знаходиться принцип добросовісності. Суд не врахував, що передаючи кошти, позивач знав про відсутність між сторонами будь-якого зобов`язання, а тому поведінка позивача є непослідовною і суперечливою. Суд не застосував принцип «суд знає закони» та у межах свої повноважень не установив зміст правовідносин та правильно не застосував норми права та не надав правильної кваліфікації правовідносинам сторін. Рішення суду не є мотивованим, оскільки  не містить оцінки доводів відповідача та причин їх відхилення.
Позивач ОСОБА_2 в особі представника адвоката Кравця Д.М. подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно  задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
В суді апеляційної інстанції представниця ОСОБА_1 адвокатка Пухальська Н.С. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати оскаржуване рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області як незаконне. 
Представник ОСОБА_2 адвокат Кравець Д.М. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
            Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення
                                                                        -  3  -
суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.  
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 24 червня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 80,2 кв.м., житловою площею 42,7 кв.м.
Згідно п.3 договору продаж квартири вчинено за 401400 грн., яку продавець ОСОБА_3 отримала від покупця повністю до посвідчення даного договору. Продавець заявляє, що розрахунок з нею проведено у повному обсязі. 
Станом на 24 червня 2020 року офіційний курс долара США становив 26,6078 грн. за 1 долар США.
Також судом встановлено, що 24 січня 2021 року відповідачем ОСОБА_1 було складено розписку, в якій йдеться про те, що ОСОБА_1 зі свої сторони не має претензій до ОСОБА_2 з приводу укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Покупець розрахувався з ним в повному обсязі, а також з продавцем ОСОБА_3 - 30000 доларів США.
Окрім того, встановлено, що станом на час укладення договору та написання розписки про отримання коштів ОСОБА_1 не мав жодного відношення до вказаної вище квартири, не був її власником. 
Згідно з копією письмової вимоги від 19 квітня 2021 року та копіями інформації про відправлення з оголошеною цінністю Укрпошти, адвокат Кравець Д.О., який діяв від імені позивача, надсилав на адресу ОСОБА_1 вимогу щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 30000 доларів США.
Вимога позивача до відповідача повернути безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 30000 доларів США не виконана до теперішнього часу.
Вказані обставини підтверджуються навними у справі доказами.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що отримані відповідачем від позивача кошти за квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 14914,20 доларів США (різниця між 30000 доларів США та 15085,80 доларів США) є безпідставно набутим майном і підлягають стягненню з відповідача як безпідставно отримані відповідно до ст.1212 ЦК України.
При цьому суд виходив з відсутності договірних відносин між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 , оскільки останній не володів будь-якими речовими правами на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а договір купівлі-продажу від 24 червня 2020 року був
                                                                        -  4  -
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст.1212 ЦК України).
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України).
Отже, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. 
Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Відповідно до положень ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Водночас, ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45).
Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду
                                                                        -  5  -
від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26).
Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст.3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумнності свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Такіж положення містяться у п.VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що спірні кошти отримані відповідачем ОСОБА_1 без достатніх правових підстав, проте не врахував, щобезпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для передачі коштів, проте здійснює таку передачу, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. 
Встановлено, що позивач, добровільно та послідовно, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, перерадав кошти відповідачу, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача, а тому поведінка позивача є суперечливою, оскільки останній вільно і без помилки погодивася на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів.
Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18, де змінюючи рішення суду в частині мотивів його прийняття, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про
                                                                        -  6  -
відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, проте помилився щодо мотивів такої відмови. Зокрема, апеляційний суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач у справі, неодноразово перераховуючи кошти відповідачу у період із серпня 2017 року до грудня 2017 року, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків), що унеможливлює задоволення позовних вимог і стягнення коштів.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 про стягнення безпідставно набутих коштів, де встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу купив у відповідача частку у статутному капіталі ТОВ «Таращамолоко» за 5100 грн, які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору. Водночас, відповідач склав розписку, за якою одержав від позивача 800000 грн., а тому позивач просив стягнути різницю між ціною договору та коштами, які отримав відповідач за розпискою.Змінюючи рішення апеляційного суду про відмову у позові в частині мотивів його прийняття, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, проте помилився щодо мотивів такої відмови. Зокрема, апеляційний суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач у справі сплатив кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків),а відтак відсутні підстави для задоволення вимог.
Суд наведеного не врахував, що призвело до неправильного вирішення спору.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові, оскільки встановлено, що позивач, добровільно передав кошти відповідачу, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивачки є суперечливою, оскільки останній вільно і без помилки погодився на безпідставну передачу коштів і відповідно настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає можливість задоволенн
                                                                        -  7  -
позовних вимог про стягнення грошових коштів.
Доводи апеляційної скарги про недоведеність факту отримання ОСОБА_1 коштів від позивача, оскільки зі змісту розписки не вбачається отримання відповідачем коштів від позивача, а сам позивач давав з цього приводу суперечливі пояснення щодо обставин передачі грошей, необгрунтовані. У підписаній відповідачем розписці чітко вказано, що «покупець ( ОСОБА_2 ) розрахувався зі мною ( ОСОБА_1 ) в повному обсязі, а також з продавцем ОСОБА_3 30000 доларів США», що у свою чергу спростовує доводи скарги про недоведеність факту передачі коштів.
Решта доводів апеляційної скарги враховані при скасуванні оскаржуваного рішення.
Доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про доведеність факту безпідставного отримання відповідачем майна не спростовують наведених вище висноків апеляційного суду про застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) та відсутність підстав для стягнення коштів.
Посилання у відзиві на апеляційну скаргу на неможливість застосування постанови Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 з огляду на відмінність обставин помилкові, оскільки як вище вказувалося у справі № 185/446/18 Верховний Суд виклав висновок про те, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Даний висновок носить загальний характер, в тому числі його застосування у даній справі є вірним.
Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задоволити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2022 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
 
Головуючий 
Судді: