КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 760/22144/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3292/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Коробенко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
13 квітня  2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
                   головуючий  - Немировська О.В., 
                   судді - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.
                   секретар - Ольшевський П.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за  позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Солом`янської у м. Києві районної державної адміністрації, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, 
за апеляційними скаргами представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - Кізко Лесі Сергіївни на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року,
 
встановив:
у  грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив  звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 на користь  позивача, в рахунок погашення заборгованості в сумі 906 820 грн. 40 коп. шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження»  та виселити без надання іншого жилого приміщення відповідачів з вказаної квартири. 
Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року позовні вимоги було задоволено.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31 червня 2020 року заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року було скасовано.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 серпня 2022 року в задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» було відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ТОВ «Кредитні ініціативи» - Кізко Л.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Представник третьої особи по справі - ОСОБА_6 також подала апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просить його скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким  позовні  вимоги задовольнити, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 та представника ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 22 листопада 2007 року між ЗАТ «Промінвестбанк» та  ОСОБА_1 було укладено  договір про іпотечний кредит №КС-202/07, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит на придбання житла в розмірі 500 000 гривень строком до 22 листопада 2027 року зі сплатою 14,5 % річних. В якості забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором, 22.11.2007 ЗАТ «Промінвестбанк» уклало іпотечний договір зі ОСОБА_1 , предметом якого є квартира,  АДРЕСА_1 .
17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладений Договір Кредитного портфелю про передачу прав за кредитними договорами та договорами забезпечення. В тому числі відбулося відступлення позивачу права вимоги за кредитним договором № КС-202/07 від 22 листопада 2007 року, який був укладений між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_1 .
Позивач вказував, що відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання визначені кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 14 жовтня 2015 року має прострочену заборгованість в сумі 906 820 грн. 40 коп., з яких заборгованість за кредитом - 465 458 грн. та заборгованість за відсотками - 441 362 грн. 40 коп.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 серпня 2022 року в задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» було відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач просив звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості в розмірі, що перевищує стягнуту рішенням суду, і ним пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом.
Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може з таких підстав.
У своїй апеляційній скарзі позивач посилався на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що між сторонами було погоджено право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог, малолітні діти були зареєстровані у квартирі без згоди іпотекодержателя, розмір заборгованості був нарахований з урахуванням відсотків за користування кредитними коштами за весь час невиконання зобов`язання, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі вказувала, що судом не взято до уваги погодження сторонами кредитного договору збільшеного строку позовної давності у 10 років.
Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 червня 2011 року було задоволено позов ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та стягнуто зі ОСОБА_1 заборгованість в сумі 598 708 грн. 02 коп. 
Заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року було виконано та квартиру, яка є предметом іпотеки, було реалізовано з прилюдних торгів 27.11.2018. На підставі Свідоцтва, виданого приватним нотаріусом КМНО Розсохою С.С., 07.12.2018 право власності на кватиру було зареєстровано за ОСОБА_5 .  
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
За приписами частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
За змістом частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що первісний кредитор ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту, чим фактично змінив порядок, умови і строк дії кредитного договоруі змінив строк виконання основного зобов`язання, що свідчить про правильність висновку суду про відсутність підстав для нарахування відповідачу процентів за користування кредитними коштами, нарахованих за період з червня 2011 року.
За таких обставин підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заявленої позивачем суми заборгованості відсутні.
Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. Така правова позиція є сталою та  не змінювалася протягом тривалого часу як Верховним Судом України, так і Верховним Судом. Зокрема вона викладена у постановах Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц та ін.
За таких обставин підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності відсутні, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо суті заявленої позивачем вимоги, а саме - відсутності підстав для задоволення позовних вимог. 
У ч. 4  статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»  (заява № 63566/00, § 23).
Положеннями ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
В даному випадку висновок, зроблений судом першої інстанції не в повному обсязі відповідає встановленим обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши мотивувальну його частину в редакції цієї постанови. 
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд 
 
постановив:
апеляційні скарги представника  ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - Кізко Лесі Сергіївни задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 20 квітня 2023 року.
 
Головуючий                                                
 
Судді