ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2206/21  Номер провадження 22-ц/814/127/23	Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 березня 2022 року (час ухвалення судового рішення з 14:17:13 год. по 14:35:43 год., дата виготовлення повного тексту рішення - 31 березня 2022 року) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення про державну реєстрацію.
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, 

установив:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким визнати недійним договір купівлі-продажу 18/25 частин домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , укладений 12 березня 2013 року між нею і ОСОБА_2 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 818186 від 12.03.2013 та державну реєстрацію прав на нерухоме майно - номер запису про право власності: 317805 від 12.03.2013 щодо нерухомого майна - домоволодіння АДРЕСА_1 . 
Позовна заява мотивована тим, що 12 березня 2013 року вона з відповідачем уклала договір купівлі-продажу 18/25 частин домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 . Вказаний договір позивачка вважає недійсним, адже в момент укладення договору вона не отримувала від відповідача кошти за майно, яке виступало предметом договору. Натомість, за угодою сторін, відповідач надав позивачу розписку, на підтвердження отримання коштів, які він мав сплатити за договором купівлі-продажу, в борг, зобов`язуючись їх повернути до квітня 2019 року. Договір позики передбачав можливість звернення стягнення на нерухоме майно, яке складається зі спірного житлового будинку та господарських будівель та споруд. Однак, відповідач коштів, щодо яких він надав розписку, позивачці не повернув, в чому позивачка вбачає невиконання умов договору купівлі-продажу. Оскільки укладений договір купівлі-продажу не призвів до отримання продавцем коштів за продане нерухоме майно, позивачка вважає, що це не створило юридичних наслідків, що веде до нікчемності правочину. 

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 березня 2022 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд у порушення приписів ст.206 ЦПК України проігнорував заяву відповідача про визнання позову.
Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам, на які посилається позивач у підтвердження заявлених вимог, зокрема щодо несплати відповідачем коштів за придбану частину будинку 

Відзив на апеляційну скаргу судом не отриманий. У клопотанні про розгляд справи без його участі відповідач ОСОБА_2 заявив про визнання позову та підтримку апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу від 23 березня 2013 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 18/25 частин домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 (п.1 Договору). В момент укладення договору сторони підтвердили отримання продавцем коштів за продаж відповідного майна, розмір яких складає 183 750 грн (п.3 Договору). Окрім того, сторони підтвердили, що відповідна угода не є фіктивною чи удаваною (п.18 Договору). Договір підписаний сторонами та нотаріально посвідчений (а.с.5).
На підставі відповідного договору купівлі-продажу 12.03.2013 року проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 18/25 частин домоволодіння, які були предметом договору (а.с.6, 30-31). 

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з таких висновків.
По-перше, сторонами визнається, що кожен з них на момент вчинення правочину мав намір отримати юридичні наслідки характерні для договорів купівлі-продажу. Тобто, укладаючи договір з приводу нерухомого майна, позивачка бажала продати нерухоме майно та отримати кошти за нього, а відповідач, відповідно, бажав набути нерухоме майно за обумовлену суму коштів, що свідчить про відсутність у сторін умислу як до, так і під час підписання договору укласти фіктивний правочин. Тобто, укладений договір відповідав їхньому внутрішньому волевиявленню. 
По-друге, сторони наголошують про наявність між ними окремої угоди з приводу порядку та строків виплати коштів, в якості оплати за продане майно, яка за домовленістю мала бути проведена в строк до квітня 2019 року. І хоча обставини щодо порядку проведення між сторонами розрахунків за договором безпосередньо не належить до предмету доказування у цій справі (так як вирішується питання не про застосування наслідків порушення умов укладеного договору купівлі-продажу), однак сам факт намірів сторін повністю реалізувати положення договору свідчить про відсутність ознак фіктивності у вказаному правочині. 
По-третє, відбулася фактична передача предмету договору, а саме на підставі відповідного договору були зареєстровані речові права відповідача на 18/25 частин домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , і, як зазначає позивачка (з чим погодився відповідач, визнаючи позов), ОСОБА_2 почав фактично володіти як власник придбаним нерухомим майном, здійснюючи утримання майна (оплата рахунків за комунальні послуги). 
По-четверте, показовим є те, що позивачка зазначає, що про порушення свого права дізналася лише у квітні 2019 року, тобто до цього моменту, протягом понад 6 років, позивачка була переконаний в тому, що правочин є правомірним. Проте, характерною ознакою фіктивних договорів є обізнаність сторін в момент вчинення правочину щодо ненастання юридичних наслідків.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями. 
Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. 
Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.
Обгрунтовуюючи недійсність укладеного правочину з відчуження нерухомого майна, позивачка посилалася виключно на те, що у дійсності на момент укладення договору купівлі-продажу вона кошти від ОСОБА_2 не отримала, натомість вони усно домовилися про те, що він сплатить кошти за придбану садибу до квітня 2019 року, про що вони склали відповідну розписку.
У матеріалах справи така розписка відсутня, суд її не досліджував. Безпосередньо у судовому засіданні суду першої інстанції позивачка пояснила, що складання розписки було обумовлено необхідністю уникнення стягнення на грошові кошти кредиторами позивачки за іншими зобов`язаннями. 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. 
Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України.
У позові як на підставу недійсності правочину позивачка посилалася на ч.5 ст.203 ЦК України, згідно якої правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Враховуючи, що сторонами укладений двосторонній правочин, то за змістом наведеної норми він може бути визнаний недійсним у разі, коли буде встановлено, що обидві сторони свідомо уклали його (правочин) без наміру створити реальні правові наслідки для обох сторін.
       За змістом ст.334, ч.3 ст.640, ст.655 ЦК України (в редакції, чинній на дату укладення договору) ОСОБА_2 набув право власності на спірне домоволодіння 12 березня 2013 року, тобто в результаті укладення правочину для обох сторін настали реальні правові наслідки: продавець втратив право власності на нерухоме майно, а покупець отримав право власності на нерухоме майно. Проте, за твердженням обох сторін покупець не розрахувався за придбану нерухому річ, але ця обставина згідно закону не є підставою для визнання правочину недійсним.
       Отже, визнання відповідачем позову у такій ситуації суперечить закону, тому суд першої інстанції, вирішуючи спір, обгрунтовано відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову. 
       Наслідки несплати покупцем коштів за придбане нерухоме майно, а також виявлених недоліків придбаного нерухомого майна передбачені нормами глави 54 ЦК України (ст.678. ст.680, ст.681, ст.691, ст.692, ст.693).
       Отже, апеляційний суд погоджується, що позивачка не довела належними, допустимими і достатніми доказами існування обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання правочину недійсним. 
Доводи апеляційної скарги з урахуванням практики Європейського суду з прав людини у питанні застосування і тлумачення п.1 статті 6 Конвенції (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) не потребують детальної оцінки з урахуванням характеру спору, наданих у справу доказів, встановлених фактичних обставин та правових позицій сторін спору. 
Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів. 
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд 
ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 березня 2022 року залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 19 червня 2023 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов 

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов