ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 1609/5604/12  Номер провадження 22-ц/814/1842/23	Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючий суддя: Триголов В.М.
Судді: Дорош А.І., Лобов О.А. 
секретар: Андрейко Я.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м.Полтави від 25 червня 2012 року у справі за поданням Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Полтавській області про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України
В С Т А Н О В И В:
У червні 2012 року Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області звернувся до суду з поданням, відповідно до якого просив обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань , покладених на неї рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука №2-452 від 19.07.11.
Ухвалою Київського районного суду міста Полтави від 25 червня 2012 року подання заступника начальника Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Полтавській області про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_1 за межі України - задоволено.
Тимчасово обмежено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у праві виїзду за кордон - до виконання зобов`язань. Виконання ухвали доручено Адміністрації Державної прикордонної служби України -01034, м. Київ, вул. Володимирська, 26.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскільки ОСОБА_1 має не виконані зобов`язання на суму 365 658, 43 коп., суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вказану ухвалу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення подання, просила скасувати ухвалу суду та постановити нову про відмову у задоволенні подання.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що матеріали справи не містять доказів її умисного ухилення від виконання зобов`язань, а сам факт невиконання боржником своїх зобов`язань не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього обов`язків. Про час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 не була повідомлена, тому фактично була позбавлена можливості довести суду, що жодних свідомих діянь ( дій чи бездіяльності) спрямованих на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні Боржник не вчиняла. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частиною першою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Станом на день постановлення оскаржуваної ухвали судом першої інстанції 25 червня 2012 року порядок вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України було визначено у статті 377-1 ЦПК України (в редакції 2004 року) відповідно до якої питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі Закон).
Згідно з пунктом 5 статті 6 цього Закону право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
За своїм змістом словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у пункті 5 частини першої статті 6 Закону та у пункті 18 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження»( що діяла на момент ухвалення оскаржуваної ухвали), означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, у статті 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.
Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у частині третій статті 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.
Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.
Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.
Із досліджених судом першої інстанції матеріалів подання встановлено, що в провадженні Автозаводського ВДВС Кременчуцького міського управління юстиції перебувало виконавче провадження ВП № 27997148 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АКБ «Східно-Європейський Банк» заборгованості у розмірі 375 658,43 грн. У поданні вказано, що у разі невжиття судом заходів , щодо обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до моменту виконання нею покладеного на неї зобов`язання, буде поставлено під загрозу повне та своєчасне виконання даного рішення суду , та як наслідок державний виконавець буде позбавлений можливості забезпечити повне та своєчасне виконання рішення суду , що призведе до порушення прав стягувачів.
Проте доказів, які б вказували на свідоме ухилення   ОСОБА_1 від зобов`язань, покладених на неї рішенням, тобто вчинення свідомих діянь (дії або бездіяльність), спрямованих на невиконання відповідного обов`язку, коли виконати цей обов`язок у неї є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від неї об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо) ухвала суду першої інстанції не містить.
Наявність постанови про відкриття провадження від 02.08.2011 ВП№27997148 та виконавчого листа №2-452 виданого 19.07.2011 на підставі рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області не є підтвердженням ухилення боржника від виконання зобов`язань, тому підстав для задоволення подання у суду першої інстанції не було, а відтак колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з постановленням ухвали про відмову у задоволенні подання через недоведеність його вимог.
За змістом статті 374ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Київського районного суду міста Полтави від 25 червня 2012 року -скасувати.
У задоволенні подання заступника начальника Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Полтавській області Кругового С.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду   ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт : НОМЕР_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 , за межі України відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов