СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2023 року                                         м. Харків                               Справа № 922/493/21  

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Стойка О.В., суддя Попков Д.О. , суддя  Істоміна О.А.,

за участю секретаря судового засідання Склярук С.І.,
та представників учасників справи:
від заявника – не з`явився;  від боржника  – не з`явився; від інших учасників справи - не з`явилися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Харківської області від 14.09.2022 року у справі №922/493/21,

за заявою - ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину за заявою Фізичної особи ОСОБА_2 , м. Харків,   
до - Фізичної особи ОСОБА_2 , м. Харків,
про - визнання банкрутом,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду Харківської області від 15 червня 2021 року, з поміж іншого, припинено процедуру реструктуризації боргів фізичної особи ОСОБА_2 , визнано означену особу банкрутом, введено процедуру погашення боргів ОСОБА_2 та призначено керуючим реалізацією майна боржника - арбітражного керуючого Гнатченко Петра Миколайовича.
До господарського суду 31 травня 2021 року від ОСОБА_1 (далі- Кредитор) надійшла заява (вхідний № 12652) про визнання правочину недійсним, за змістом якої Кредитор просив суд визнати недійсним договір позики, укладений 05.10.2019 року між ОСОБА_2 (далі-Боржник) та ОСОБА_3 , що посвідчений 05.10.2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єрощенковою Г.Ю. за реєстровим №2978 та застосувати наслідки недійсності договору у вигляді відмови ОСОБА_3 у визнанні її грошових вимог до ОСОБА_2 у розмірі 7463137,00 грн боргу за таким договором позики від 05 жовтня 2019 року.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.09.2022 року у справі №922/493/21 відмовлено у задоволенні заяви Кредитора про визнання недійсним правочину.
Кредитор, не погодившись з означеною ухвалою, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційної скаргою, за змістом якої просив ухвалу господарського суду Харківської області від 14.09.2022 року у справі №922/493/21 скасувати та задовольнити заяву про визнання недійсним правочину.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги Кредитором зазначено про ненадання господарським судом належної правової оцінки тому, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір позики від 05.10.2019 року є зловживанням правом та штучним створенням зобов`язання боржника перед заінтересованою особою, що призвели до його неплатоспроможності та тим самим завдало збитків кредитором, що в силу положень ч. 1 та ч. 2 ст. 42 КУзПБ свідчить про недійсність означеного договору.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.02.2023 року у справі №922/493/21 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Кредитора на ухвалу господарського суду Харківської області від 14.09.2022 року у справі №922/493/21, встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та відповідних заяв чи клопотань в межах даної справи.
До Східного апеляційного господарського суду 01.03.2023 року від арбітражного керуючого Гнатенко Петра Миколайовича надійшов відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого останній просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оспорювану ухвалу господарського суду Харківської області від 14.09.2022 року у справі №922/493/21 - без змін.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.03.2023 року, зокрема, призначено справу №922/493/21 до розгляду на 03.04.2023 року.
Ухвалою колегії судів Східного апеляційного господарського суду, занесеною до протоколу судового засідання від 03.05.2023 року, було відкладено розгляд апеляційної скарги Кредитора на 01.05.2023 року через відсутність доказів належного повідомлення учасників справи.
Представники учасників справи в судове засідання 01.05.2023 року не з`явилися, але були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи,  у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності, оскільки вони не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 42 ГПК України.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.
З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та Боржником 05.10.2019 року було укладено договір позики, відповідно до пункту 1 якого Боржник позичив у ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 7    463 137,00 грн  на строк до 25.10.2019 року, договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єрощенковою Г.Ю. за № 2978.
На підтвердження отримання цих грошових коштів Боржник надав ОСОБА_3 заяву, підпис на якій посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єрощенковою Г.Ю. за № 2981.
Надалі, ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Звєрєва А.М., який 08.11.2019 року вчинив виконавчий напис №1621, за яким підлягає стягненню з Боржника грошова сума у розмірі 7    563 137,00 грн.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.03.2021 року, зокрема, відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 .
Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.05.2021 року визнано до  Боржника наступні вимоги: ОСОБА_3 у загальному розмірі 7463137,00 грн, вимоги Головного управління ДПС у Харківській області  у загальному розмірі 1004,66 грн та ОСОБА_1 у загальному розмірі 2615219,33 грн.
До господарського суду 31.05.2021 року від ОСОБА_1 надійшла заява (вхідний № 12652) про визнання правочину недійсним, за змістом якої Кредитор просив суд визнати недійсним договір позики, укладений 05.10.2019 року між Боржником та ОСОБА_3 , що посвідчений 05.10.2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єрощенковою Г.Ю. за реєстровим №2978, а також застосувати наслідки недійсності договору у вигляді відмови ОСОБА_3 у визнанні її грошових вимог до Боржника у розмірі 7463137,00 грн за цим договором.
В обґрунтування вказаної заяви Кредитором зазначено, що спірний договір позики від 05.10.2019 року укладений ОСОБА_2 в межах трирічного строку, що передував відкриттю провадження у справі про банкрутство, призвів до неплатоспроможності Боржника, завдав збитків кредиторам та був укладений з заінтересованою особою – рідною сестрою Боржника – ОСОБА_3 , що в свою чергу в силу приписів ч. 1 та ч. 2 ст. 42 КУзПБ є підставою до визнання означеного договору недійсним в судовому порядку.
Означений договір позики, на думку Кредитора, містить всі ознаки, що притаманні недійсному правочину, укладеному з метою фіктивного створення заборгованості Боржника перед близькою особою (рідною сестрою) та появи у такої заінтересованої особи права грошової вимоги до Боржника та фіктивного права претендувати на набуття права власності на майно Боржника для задоволення своїх грошових вимог та його приховання від можливості реалізації у процесі задоволення грошових вимог інших кредиторів.
Відмовляючи у задоволенні вищезазначеної заяви, судом зазначено про ненадання Кредитором доказів наявності умислу сторін спірного правочину, направленого на укладання фіктивного правочину, недоведеності того, що сторони уклали правочин, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним.
Колегія суддів не погоджується з вищезазначеним висновками господарського суду, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 7 КУзПБ визначено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, зокрема, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником.
Згідно із частиною першою статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Спірним питаннями у цій справі, з огляду на природу та характер правовідносин, зміст заявлених вимог та доводів сторін, є питання щодо наявності/відсутності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.
За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними,    суд повинен встановити    наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні,    в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки    сформовані у    постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 02.10.2019 у справі № 587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18).
Крім прямого посилання на умови ч.ч.1,2 ст. 42 КУзПБ, вимоги Кредитора ґрунтуються на аргументах щодо наявності в оспорюваному правочині ознак фраудаторного правочину з посиланням на приписи статей 11, 13, 16, 203, 215, 234 ЦК України.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у    постановах Верховного Суду України    від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах    Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду    від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі N 904/2979/20 тощо.
Отже правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи".
Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення    має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних з вчиненням такого правочину.
У цій справі позов про визнання недійсним договору подала особа, яка не була стороною цього договору -    заінтересована особа (Кредитор).
Судова колегія звертає увагу на те, що наразі вже сформована усталена судова практика про    можливість оскарження правочину вчиненого боржником з метою завдання шкоди кредиторам (фраудаторного правочину) особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує такий правочин, якщо ця особа доведе, що особа, яка уклала договір та відчужила за ним майно, свідомо погіршила свій майновий стан, з метою уникнення відповідальності перед кредитором.
У правовідносинах банкрутства такий інститут врегульовано спеціальними нормами статті 20 Закону про банкрутство (до 21.10.2019), статті 42 КУзПБ (від 21.10.2019).
Водночас, не виключається також визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) (висновок, викладений в    постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц).
КУзПБ є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норм ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.
Категорія фраудаторності у процедурі банкрутства спрямована на недопущення недобросовісного виведення активів з метою уникнення відповідальності цим майном перед кредиторами. Тому можливість оспорення правочину боржника у межах справи про банкрутство є одним із юридичних інструментів гарантування збільшення ліквідаційної маси боржника та як результат захисту інтересів кредиторів шляхом максимально можливого задоволення їх вимог.
Ураховуючи наведене,    кредитор    як особа, в якої наявний інтерес у справі про банкрутство - збільшення ліквідаційної маси боржника та задоволення за рахунок неї його грошових вимог до боржника, має право на звернення до суду з заявою про визнання недійсним правочину боржника, який було вчинено до відкриття провадження у справі про банкрутство боржника з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів (подібний за змістом висновок щодо права кредитора на оскарження правочину боржника викладений у    постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.10.2022 у справі № 904/1907/15).
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним (стаття 234 ЦК України).
Основними ознаками якого є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Тому, з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, суд має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору.
Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
- особа (особи) "використовувала/використовували право на зло";
- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);
- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Тож учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин,    повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.
Договір, як приватно правова категорія, є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин і має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір, який укладений з метою уникнути виконання наявного зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.
Боржник, який    відчужує майно, вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності, після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.
Такі дії боржника можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.
Отже    будь-який правочин, вчинений боржником у період    настання    у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним,    має    ставитися під сумнів у частині його    добросовісності    та    набуває    ознак    фраудаторного    правочину    - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.
Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб,    так і у створенні преференцій    у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
Правочини за участю боржника, які допомагають реалізувати таку мету, мають ознаки фраудаторності, незалежно від того, чи такий правочин є двостороннім (одностороннім) чи багатостороннім (у якому буде задіяно низку учасників, об`єднаних єдиною неправомірною метою).
Для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів у легальній судовій процедурі.
Однією із форм такої участі боржника є вчинення ним, за наявності в нього невиконаних зобов`язань та заборгованості перед іншими кредиторами, правочину    задля нарощування обсягу наявних кредиторських зобов`язань та в майбутнього формування кредиторської заборгованості із заінтересованим кредитором (так званий "дружній кредитор").
За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
З матеріалів справи вбачається, що між Кредитором та Боржником 18.10.2017 року було укладено договір позики, за змістом якого Боржник зобов`язався повернути суму в 2    480 000 грн в строк до 16.04.2019 року. У зв`язку з невиконанням зазначеного зобов`язання рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 24.04.2019 року у справі №639/6777/18 зазначену суму з урахуванням відсотків в розмірі 2 975 202,82 та судові витрати в розмірі 8810,99 грн стягнуто з Боржника на користь Кредитора. Зазначене рішення за скаргою Боржника переглядалося в апеляційному провадженні та за постановою Харківського апеляційного суду від 14.11.2019 року зазначене рішення було змінене в частині зменшення суми стягнення до 2 712 524,96 грн та судовий збір до 8    017,10 грн, в решті рішення залишено без змін.
Саме в період апеляційного перегляду зазначеного рішення суду між Боржником та його сестрою ОСОБА_3 15.10.2019 року був укладений спірний правочин, а вже ухвалою господарського суду від 10.03.2021 року, зокрема, відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 , що свідчить про укладення означеного договору в період протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство.
Вищезазначена обставина підтверджується матеріалами справи та не заперечуються сторонами. 
Відповідно до фактичних обставин справи в результаті укладення та невиконання Боржником умов договору позики у Боржника утворилася заборгованість перед ОСОБА_3 в сумі 7    463 137,00 грн при тому, що на дату його укладення у    Боржника вже була наявна заборгованість перед Кредитором за договором грошової позики від 18.10.2017 року (який повинен був бути виконаний Боржником до 16.04.2018 року включно) у розмірі 2    615 219,33 грн, неможливість повернення якої Боржник не заперечував.
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, куди були витрачені отримані Боржником за спірним правочином кошти – адже вони не були спрямовані останнім на погашення існуючої заборгованості Боржника перед Кредитором, чи спрямовані на придбання нерухомого та іншого майна, за рахунок якого можливе задоволення вимог кредиторів. 
Будь-якої інформації про рух грошових коштів за спірним правочином - матеріали справи також не містять.
Зі змісту спірного договору позики та матеріалів справи вбачається, що означений договір укладено Боржником з його рідною сестрою - ОСОБА_3 . Означена особа в розумінні приписів ст. 11 КУзПБ є заінтересованою особою стосовно Боржника.
Означена обставина також не заперечується Боржником.
Також в матеріалах справи відсутні докази наявності у ОСОБА_3 зазначеної суми на момент укладення спірного правочину, надані нею відомості з податкового органу про отримання нею доходу в період до 2007 року в розмірі, що приблизно співвідноситься із розміром суми за договором за умови відсутності витрат, в тому числі, на проживання, а також майже відсутність доходу у подальший період - не  може слугувати належним доказом забезпечення виконання ОСОБА_3 обов`язку щодо фактичної передачі цієї суми  Боржнику.
Наявність лише відповідної заяви самого Боржника не є доказом фактичного отримання коштів за договором, оскільки він є заінтересованою особою, виходячи із встановленої мети  укладення цього правочину.
Отже сукупність встановлених апеляційним судом обставин у цій справі щодо укладення спірного договору в період протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, факт укладення означеного договору Боржником у період наявності у нього непогашеної заборгованості перед кредиторами, в тому числі перед ОСОБА_1 у розмірі 2615219,33 грн, укладення означеного договору з заінтересованою особою – рідною сестрою ОСОБА_3 , відсутність будь-яких доказів руху отриманих за договором позики коштів, в тому числі доказів їх спрямування на погашення вимог Кредитора до відкриття провадження у даній справі про банкрутство Боржника - свідчить про наявність в спірному договорі ознак фраудаторного правочину та його вчинення на шкоду кредиторам - задля штучного нарощування обсягу наявної кредиторської заборгованості та унеможливлення виконання грошових зобов`язань перед кредиторами та формування в майбутньому кредиторської заборгованості із заінтересованим кредитором ("дружнім кредитором").
Крім того, сукупність вказаних обставин є достатньою підставою до кваліфікації оспорюваного договору позики як такого, що підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 2 ст. 42 КУзПБ, отже відповідна позовна вимога підлягає задоволенню.
Колегія суддів відхиляє заперечення арбітражного керуючого Гнатенко Петра Миколайовича щодо відсутності підстав для визнання правочину недійсним мотивовані з посиланням на відсутність умислу направленого на укладення фіктивного правочину, оскільки вони мають декларативний характер та не спростовують встановлених обставин справи вчинення оспорюваного правочину без очевидної економічної мети задля зменшення обсягу майнових активів боржника шляхом штучного нарощування кредиторської заборгованості перед заінтересованим кредитором ("дружнім кредитором").
Решта наведених Боржником та арбітражним керуючим аргументів щодо відсутності підстав для задоволення заяви не спростовують наявності в оспорюваному правочині ознак такого, що вчинений на шкоду кредиторам, зокрема, заявнику апеляційної скарги, підстава визнання цього правочину недійсним прямо передбачена законом.
Щодо вимог означеної заяви в іншій частині – вимог Кредитора про застосування наслідків недійсності договору у вигляді відмови ОСОБА_3 у визнанні її грошових вимог до ОСОБА_2 у розмірі 7    463 137,00 грн боргу за договором позики від 05.10.2019 року, колегія суддів зазначає про їх необґрунтованість за таких підстав.
Предметом апеляційного перегляду в даній справі є ухвала Господарського суду Харківської області від 14.09.2022 року у справі №922/493/21, якою відмовлено Кредитору у задоволенні його заяви (вхідний № 12652 від 31 травня 2021 року) про визнання недійсним правочину, в той чай, як вищезазначені вимоги стосуються ухвали Господарського суду Харківської області від 11.05.2021 року у справі №922/493/21.
Означена ухвала набрала законної сили та не є предметом апеляційного перегляду в даній справі, а тому вимоги Кредитора в частині відмови ОСОБА_3 у визнанні її грошових вимог до ОСОБА_2 у розмірі 7    463 137,00 грн боргу за договором позики від 05.10.2019 року задоволенню не підлягають.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, на думку колегії суддів, оскаржувана ухвала господарського суду Харківської області від 14.09.2022 року у справі №922/493/21 підлягає скасуванню, а заява Кредитора ОСОБА_1 (вхідний №12652 від 31 травня 2021 року) про визнання правочину боржника недійсним – частковому задоволенню з визнанням недійсним договору позики, укладеного 05.10.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
В задоволенні заяви ОСОБА_1     (вхідний №12652 від 31 травня 2021 року) в інший частині слід відмовити.
Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати понесені Кредитором у суді першої інстанції та у суді апеляційної інстанції у вигляді сплаченого судового збору слід віднести на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , стягнувши з означених осіб на користь Кредитора по 2 270,00 грн судових витрат з кожного за подання заяви до суду першої інстанції та по 3 405,00 грн судових витрат з кожного за подання апеляційної скарги.
Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 277 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Харківської області від 14.09.2022 року у справі №922/493/21 – задовольнити частково.
Ухвалу господарського суду Харківської області від 14.09.2022 року у справі №922/493/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 (вхідний №12652 від 31 травня 2021 року) - задовольнити частково.
Визнати недійсним договір позики, укладений 05 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений 05 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єрощенковою Г.Ю. за реєстровим № 2978.
В задоволенні заяви ОСОБА_1  (вхідний №12652 від 31 травня 2021 року) в інший частині – відмовити.
Судові витрати за подання заяви про визнання правочину недійсним (вхідний №12652 від 31 травня 2021 року) до суду першої інстанції та перегляд справи в суді апеляційної інстанції, віднести на відповідачів.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) по 2270,00 грн судових витрат з кожного за подання заяви до суду першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) по 3405,00 грн судових витрат з кожного за подання апеляційної скарги.
Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.
Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.
У судовому засіданні 01.05.2023 року проголошено вступну та резолютивну частину постанови, але через обставини запровадження воєнного стану, фізичної небезпеки для звичайного функціонування Східного апеляційного господарського суду та перебування члена судової колегії у відпустці, повний текст постанови складено та підписано 23.05.2023 року.

Головуючий суддя                                                                    О.В. Стойка

Суддя                                                                                           Д.О. Попков  

Суддя                                                                                           О.А. Істоміна