ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" квітня 2023 р.           Справа№ 910/16848/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко А.І.
суддів:            Михальської Ю.Б. 
          Скрипки  І.М. 
 
секретар судового засіданні: Бендюг І.В.,
за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 04.04.2023,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Приватного підприємства "Кристал Авто"
на рішення Господарського суду міста Києва 
від 02.06.2022 (повний текст складено 14.06.2022)
у справі №910/16848/21 (суддя Полякова К.В.)
за позовом Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради
до Приватного підприємства "Кристал Авто"
за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 
1. Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), 
2. Комунальне підприємство по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст", 
3. Громадська організація "Київська міська спілка автомобілістів"
про повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року Перший заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради з позовом до Приватного підприємства "Кристал Авто" про повернення на користь Київської міської ради земельної ділянки (код ділянки 62:206:0004), площею 130 кв.м., на пр-ті Романа Шухевича в Деснянському районі м. Києва, з приведенням її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівлі (автомийки).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що перевіркою, проведеною Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, встановлено, що на частині земельної ділянки орієнтовною площею 130,5 кв.м., яка обліковується за третьою особою-2, знаходиться об`єкт нерухомого майна, що перебуває у власності ПП «Кристал Авто». Перевіркою також встановлено, що дана земельна ділянка використовується відповідачем без правовстановлюючих документів. Отже, враховуючи те, що будь-яких рішень щодо передачі ПП «Кристал Авто» спірної земельної ділянки у власність чи у користування Київською міською радою не приймалось, у тому числі для будівництва нерухомого майна, використання її без правовстановлюючих документів для розміщення нежитлового приміщення автомийки порушує право територіальної громади міста Києва на користування землею.
Крім того, прокурор також зазначає, що нерухоме майно ПП «Кристал Авто» збудоване на земельній ділянці площею 130 кв.м. є самочинним в силу положень статті 376 Цивільного кодексу України.
За вказаних обставин прокурор вважає, що особа, яка використовує земельну ділянку з порушенням права іншої особи (власника земельної ділянки), та повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.06.2022 у справі №910/16848/21 позовні вимоги першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено повністю. 
Зобов`язано Приватне підприємство "Кристал Авто" повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку (код ділянки 62:206:0004), площею 130 кв.м., на пр-ті Романа Шухевича в Деснянському районі м. Києва, з приведенням її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівлі (автомийки). 
Присуджено до стягнення з Приватного підприємства "Кристал Авто" на користь Київської міської прокуратури 2 270 грн. витрат зі сплати судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом встановлено істотні обставини справи, які полягають у фактичному використанні земельної ділянки без належних правових підстав, що відповідає поняттю самовільного зайняття земельної ділянки згідно зі статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", та зумовлює необхідність застосування відповідних наслідків, передбачених статтею 212 Земельного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів 

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2022 у справі №910/16848/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимогах відмовити у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги тим, що висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, порушенням судом першої інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що відповідач не будував спірне нежиле приміщення загальною площею 130,5кв.м., а отримав у власність шляхом внесення його до статутного фонду, при цьому законність будівництва нерухомого майна та використання земельної ділянки вже неодноразово встановлювалось судовими рішеннями у справах №36/136-4/753, №2/204, право власності за відповідачем було зареєстровано у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим у даному випадку підлягають застосуванню саме положення статті 377 Цивільного кодексу України.
Скаржник також вказує на принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Відповідач зазначає. що є законним власником нежитлового приміщення, загальною площею 130,5 кв.м., що розташоване за адресою м. Київ, проспект Романа Шухевича, 1-А та, відповідно, земельної ділянки земельної ділянки на просп. Романа Шухевича (колишня назва просп. Генерала Ватутіна) у Деснянському районі м.Києва (код ділянки 62:206:0004), оскільки зазначене нежитлове приміщення фактично займає частину цієї земельної ділянки, а інша частина необхідна для безпосереднього обслуговування даного об`єкту нерухомого майна. Отже, повернення земельної ділянки та знесення нежитлового приміщення, що належить на праві приватної власності ПП «Кристал Авто», порушить право власності останнього на майно. Тобто оскаржуваним рішенням суду фактично порушено інститут приватної власності та гарантовані законодавством України та міжнародними нормами законодавства права власника на своє майно.
Відповідач також вказує, що у позовній заяві заступник прокурора в даному випадку не обґрунтував належним чином та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що Київська міська рада не виконує належним чином свої повноваження з моменту отримання повідомлення, а посилання позивача на це у позовній заяві ґрунтується на припущеннях. Крім того, відповідач зазначає, що позовна заява підписана неуповноваженою особою - Першим заступником керівника обласної прокуратури Р. Нагалюк, в той час як відповідно до вимог частини 3 статті 11 Закону України «Про прокуратуру» він наділений такими повноваженнями лише в разі відсутності керівника Київської міської прокуратури. У зв`язку чим у суду першої інстанції були наявні підстави залишити позовну заяву без розгляду на підставі частини 1 статті 226 ГПК України.
Апелянт також заперечує проти висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування строків позовної давності. Так, на думку відповідача, Київська міська рада була обізнана про проведення будівництва та використання земельної ділянки загальною площею 1,3403 га по проспекту Романа Шухевича у Деснянському районі м. Києва (обліковий номер земельної ділянки 62:206:0004) ще в 2008 році, а тому строк, в межах якого прокурор мав право звернутися до суду з позовом сплив у 2011 року. Проте прокурор звернувся до суду лише у 2017 році, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, прокурор подав відзив у якому зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що будівництво нежитлової споруди (автомийки) на проспекті Романа Шухевича у Деснянському районі міста Києва здійснено на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети. За таких обставин, нежитлова споруда є самочинною та в силу частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України право власності у громадянина ОСОБА_1 , а у подальшому у ПП «Кристал Авто» на даний об`єкт не виникло. При цьому, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу положень законодавства України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, і сама по собі реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Як вбачається з матеріалів справи, іншими учасниками справи не було надано відзивів на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Явка представників у судове засідання 

Представники позивача та третіх осіб в судове засідання 04.04.2023 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.
Колегія суддів звертає увагу на те, що учасники у справі належним чином повідомлені про місце, дату і час судового розгляду, що підтверджується наявними в матеріалах справи підписами уповноважених представників Київської міської ради та Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на розписці про оголошення перерви в судовому засіданні від 14.03.2023.
Крім того, 03.04.2023 через канцелярію суду від Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.
Також, слід звернути увагу на те, що на офіційному порталі Судової влади України було опубліковано повідомлення про призначення справи до розгляду на 14.03.2023 на 14:00 год.(роздруківку повідомлення долучено до матеріалів справи).
Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).
Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). 
З огляду на викладене, оскільки неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників позивача та третіх осіб.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції 

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі листа Київської міської прокуратури Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства під час використання частини земельної ділянки на просп. Романа Шухевича (біля Північного мосту) у Деснянському районі м. Києва (код ділянки 62:206:0004), за результатами якої складено акт № 21-0025-03 від 03.09.2021.
В акті № 21-0025-03 від 03.09.2021 зазначено, що земельна ділянка площею 1,3403 га (код ділянки 62:206:0004) згідно даних міського земельного кадастру обліковується за Комунальним підприємством по ремонту і утриманню мостів та шляхів м. Києва «Київавтошляхміст».
У ході перевірки встановлено, що будь-яких рішень Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурсів щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність (користування) не приймала. Документи, що посвідчують право власності (користування) земельною ділянкою не зареєстровані. в результаті обстеження частини земельної ділянки встановлено, що земельна ділянка частково огороджена. На частині земельної ділянки орієнтовною площею 130 кв.м розташовано нежитлове приміщення автомийки. Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано об`єкт нерухомого майна площею 130,5 кв.м на праві власності за ПП «Кристал Авто». Враховуючи викладене, перевіркою встановлено, що власником зазначеного приміщення автомийки ПП «Кристал Авто» порушено ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України - використання частини земельної ділянки (код ділянки 62:206:0004) орієнтовною площею 130 кв.м. без правовстановлюючих документів.
Звертаючись з даним позовом до суду прокурор зазначає, що оскільки земельна ділянка площею 130 кв.м. на проспекті Романа Шухевича (біля Південного мосту) (стара назва Генерала Ватутіна) у Деснянському районі міста Києва належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, виключно Київська міська рада має право розпоряджатись нею. Однак, враховуючи те, що будь-яких рішень щодо передачі ПП «Кристал Авто» вказаної земельної ділянки у власність чи користування Київська міська рада не приймала, у тому числі для будівництва нерухомого майна, використання її без правовстановлюючих документів порушує право територіальної громади міста Києва га користування нею.
При цьому прокуратура стверджує, що майно позивача, яке знаходить на спірній земельній ділянці є самочинним будівництвом.
З огляду на викладене, прокурор вказує, що земельна ділянка підлягає поверненню власнику, а відповідач повинен привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт.
Водночас, на підтвердження факту правомірного користування ПП «Кристал Авто», а саме того, що останній не здійснював будівництва нового об`єкту нерухомого майна та відсутності в діях відповідача будь-яких ознак самовільного зайняття спірної земельної ділянки, відповідачем було подано для долучення до матеріалів справи наступні докази:
- договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості від 08.05.2008, укладений між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець);
- договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості від 31.03.2008, укладений між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець);
- договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості від 22.05.2008, укладений між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець);
- договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості від 15.04.2008, укладений між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець);
- договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості від 08.05.2008, укладений між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець).
Дані договори стосувались продажу ОСОБА_1 у власність об`єктів нерухомості, а саме гаражів, розташованих на машиномісцях НОМЕР_5, № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , за адресою: АДРЕСА_2 ).
Крім того, судом встановлено, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Український правовий альянс» від 26.05.2008 у справі № 10-95/08, з ухвалою від 30.05.2008 про виправлення описки, визнано за ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомості - нежиле приміщення, придбаний згідно договорів купівлі-продажу об`єкту нерухомості, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 130,5 кв.м.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02.06.2008 задоволено заяву ОСОБА_1 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Третейського суду при Асоціації «Український правовий альянс» від 26.05.2008.
На підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Український правовий альянс» від 26.05.2008 та ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02.06.2008 право власності на об`єкт нерухомого майна площею 130,5 кв.м на проспекті Романа Шухевича зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації право власності на об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_1 .
Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 03.08.2010 у справі № 2/204 за позовом ПП «Кристал Авто» до ОСОБА_1 зобов`язано учасника товариства ОСОБА_1 передати у власність за відповідним актом приймання-передачі до статутного капіталу ПП «Кристал Авто» нежиле приміщення, яке належить ОСОБА_1 - учаснику приватного підприємства на правах приватної власності, загальною площею 130,5 кв.м., яке знаходиться у м. Києві по пр-ту Генерала Ватутіна, 1-а, реєстраційне посвідчення № 014304 Київське міське БТІ від 11.09.2008. Визнано за ПП «Кристал Авто» право власності на об`єкт нерухомості загальною площею 130,5 кв.м., яке знаходиться у м. Києві по пр-ту Генерала Ватутіна, 1-а, в літері «А».
Відповідно до листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29.09.2017 № 062/14-11882 (И-2017) право власності на об`єкт нерухомості загальною площею 130,5 кв.м. визнано і зареєстровано за ПП «Кристал Авто» на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 03.08.2010.
27 липня 2011 року між Громадською організацією «Київська міська спілка автомобілістів» та Приватним підприємством «Кристал-Авто» було укладено договір №8/7 (надалі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого виходячи з п. 2.1., 2.2., 2.3. статуту спілки, постанови Президії Спілки №12 від 25.03.2010, протоколу місцевого осередку автостоянки №7 від 17.03.2020, сторони за цим договором погодились співпрацювати з метою забезпечення потреб членів спілки та нанесення у послугах по обслуговуванню особистих транспортних засобів на умовах зазначених у цьому договорі.
Згідно з п. 1.2. договору №8/7 Приватне підприємство «Кристал-Авто» організовую авто мийку замкнутого циклу для надання послуг членам Спілки та власникам транспортних засобів на території структурного підрозділу автомобільної автостоянки №7, що розташована: м. Київ, пр.-т Ватутіна, 1а у місці погодженому Спілкою.
Як вказує ПП «Кристал Авто», оскільки, відповідач на момент укладення договору був власником нежилого приміщення загальною площею 130,5 кв.м по проспекту Генерала Ватутіна, 1-А у Деснянському районі м. Києва сторонами було вирішено обладнати дане нежиле приміщення під мийку замкнутого циклу.
Заперечуючи проти позовних вимог відповідач посилався також на судові рішення у справі № 36/136-4/753 за позовом Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" до Київської міської організації Всеукраїнської спілки автомобілістів, правонаступником якої є Громадська організація "Київська міська спілка автомобілістів", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Підприємства "Автоінвест" Київської міської організації Всеукраїнської спілки автомобілістів про зобов`язання відповідача звільнити земельну ділянку площею 6350 кв.м. біля Московського мосту по проспекту Ватутіна у м. Києві та повернути зазначену земельну ділянку позивачеві за актом прийому-передачі.
Як встановлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2006 у справі № 36/136-4/753, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.05.2007, у задоволенні позову відмовлено повністю у зв`язку з тим, що позивач не довів, що відповідно до статей 92-95, 116, 120, 123-125, 127 Земельного кодексу України він набув права власності або права постійного користування спірною земельною ділянкою. 
Постанова Київського апеляційного господарського суду від 14.05.2007 залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 17.10.2007.
Судами у межах справи № 36/136-4/753 встановлено наступне:
« 02.01.2002 між Комунальним підприємством по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" та Підприємством "Автоінвест" Київської міської організації Всеукраїнської спілки автомобілістів укладено договір оренди земельної ділянки № 7 (далі - договір № 7). Відповідно до п.1.1 договору № 7 позивач (орендодавець) надав, а Підприємство "Автоінвест" (орендар) прийняло в оренду територію площею 6350 кв.м. біля Московського моста по пр. Ватутіна для організації автостоянки та розміщення власного автотранспорту членів спілки без права забудови території.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що строк дії договору № 7 закінчився 31.12.03. Проте орендовану згідно договору № 7 земельну ділянку у власних цілях використовує відповідач, що підтверджується актом від 20.01.04. На думку позивача, оскільки у матеріалах справи відсутні докази укладання відповідного договору оренди земельної ділянки з відповідачем, у останнього відсутні правові підстави для її використання. Позивач, посилаючись на ч. 1  ст. 212 Земельного кодексу України, зазначає, що таке володіння відповідача є незаконним та безпідставним, а самовільно зайнята останнім ділянка підлягає поверненню Комунальному підприємству по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст".
Доказів, які підтверджують, що позивач у справі є користувачем або власником земельної ділянки, наданої в оренду згідно договору № 7, останнім не було надано ні суду 1-ої інстанції, ні апеляційному господарському суду.
Матеріали справи також свідчать, що спірну земельну ділянку на підставі рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 20.03.1978 № 366/7 "Про дозвіл виконкому Мінської райради народних депутатів на влаштування тимчасової відкритої автостоянки для автомобілістів" передано Київської міської організації Всеукраїнської спілки автомобілістів, правонаступником якої є Громадська організація "Київська міська спілка автомобілістів", у тимчасове користування для влаштування тимчасової стоянки автомобілів з установленням металевої сітчатої огорожі та тимчасової споруди для охорони на майданчику тимчасового відстою автотранспорту, що належить управлінню "Київавтошляхміст", біля Московського переходу в Мінському районі.
Автостоянку № 7 біля Московського мосту на виконання рішення Київської міської ради народних депутатів від 14.12.89 № 1106 "Про передачу відкритих платних автостоянок районним радам добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР" передано за територіальною приналежністю на баланс вказаного добровільного товариства, правонаступником якого є відповідач.
В матеріалах справи містяться погодження від 03.03.98, 23.04.01 Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва на будівництво споруд на території автостоянки № 7 біля Московського мосту, ордер Головного управління контролю за благоустроєм міста КМДА № 2000/30077 з дозволом на виконання робіт в межах виділеної ділянки, Технічний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування Всеукраїнської спілки автомобілістів Київської міської організації затверджений Головним землевпорядником Ватутінського району м. Києва, Акт встановлення і погодження меж землекористування, паспорт-картка автостоянки № 7 затверджена Київською міськрадою ДО "Автомотолюбитель УРСР", розрахунок земельного податку виданого ДПА у Мінському районі м. Києва для КМО ВСА.».
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" суд встановив, що Київською міською організацією Всеукраїнської спілки автомобілістів, правонаступником якої є Громадська організація "Київська міська спілка автомобілістів", зайнято спірну земельну ділянку на підставі рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 20.03.1978 № 366/7. У той же час, рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради депутати трудящих від 16.03.1970 № 422 Комунальному підприємству по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" відведено земельну ділянку в районі урочища "Чорторий", під будівництво північного моста 85,6 га та під захисні споруди на водоймищі Канівського ГЕС 38,0 га в Дніпровському районі.
Вищий господарський суд України у постанові від 17.10.2017 також зазначив, що посилання позивача на внесення до земельного кадастру відомостей про належність йому права користування або права постійного користування спірною земельною ділянкою не спростовує обставин відсутності у нього належно оформленого права на спірну земельну ділянку. За відсутністю у позивача відповідних прав власника або землекористувача спірної земельної ділянки передбачений статтею 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки на нього не поширюється.
Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. 
Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд першої інстанції зазначив, що у межах справи № 36/136-4/753 не встановлювалися преюдиціальні обставини щодо осіб, які беруть участь у даній справі. Зазначення судами про те, що рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради депутати трудящих від 16.03.70 № 422 відведено земельну ділянку в районі урочища "Чорторий" Комунальному підприємству по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" не стосується спірних обставин. До того ж, обставини щодо зайняття земельної ділянки на підставі рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 20.03.78 № 366/7 Київською міською організацією Всеукраїнської спілки автомобілістів, правонаступником якої є Громадська організація "Київська міська спілка автомобілістів", стосувалися земельної ділянки площею 6350кв.м., у той час як спірна земельна ділянка має площу 130 кв.м та код ділянки 62:206:0004.
Водночас, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Колегія суддів зазначає, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Таким чином, судові рішення, які набрали законної сили у встановленому порядку, не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть їм суперечити.
Колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що у даній справі розглядаються позовні вимоги з приводу земельної ділянки площею 130 кв.м., на пр-ті Романа Шухевича в Деснянському районі м. Києва, яка є частиною (складовою) земельної ділянки загальною площею 6350 кв.м. біля Московського мосту просп. Генерала Ватутіна у м. Києві. Тобто, в межах справи № 36/136-4/753 також досліджувалось питання належного користування Громадською організацією "Київська міська спілка автомобілістів", яка є третьою особою у даній справі, земельною ділянкою, яка є предметом розгляду у даній справі.
Відтак, вищевказані факти, встановлені у судових рішеннях у справі № 36/136-4/753 є преюдиціальними відносно справи, що розглядається.
Крім того, як вбачається з викладеного, будівництво споруд на спірній земельній ділянці було погоджено з органами місцевого самоврядування до моменту набуття відповідачем права власності на спірне нерухоме майно.
Слід також зазначити, що копія рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 20.03.1978 № 366/7 "Про дозвіл виконкому Мінської райради народних депутатів на влаштування тимчасової відкритої автостоянки для автомобілістів" знаходить в матеріалах даної справи.
Водночас доказів вилучення земельної ділянки з користування Громадської організації "Київська міська спілка автомобілістів" суду не подано.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів дійшла до висновку про задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Як зазначалось вище, позовні вимоги прокурора обґрунтовані тим, що спірна земельна ділянка використовується відповідачем без правовстановлюючих документів, у зв`язку з чим розміщення нежитлового приміщення авто мийки, яка за доводами прокурора є самочинним в силу положень статті 376 Цивільного кодексу України, порушує право територіальної громади міста Києва на користування землею.
За вказаних обставин прокурор вважає, що особа, яка використовує земельну ділянку з порушенням права іншої особи (власника земельної ділянки), на підставі статті 212 Цивільного кодексу України повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт.
Тобто у даному випадку для вирішення спору суду слід дослідити чи є об`єкт, який належить відповідачу на праві власності об`єкт - авто мийки та знаходиться на спірній земельній ділянці, самочинним будівництвом. 
Так, відповідно до статті 375 Цивільного кодексу лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Частинами 1 та 2 статті 376 Цивільного кодексу України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Положеннями статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
За висновками Верховного Суду, викладеного у постанові 04.04.2019 у справі № 910/2655/18, вирішуючи питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки, необхідно враховувати, що сам лише факт користування земельною ділянкою за відсутності документів, які посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття У вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об`єктів, причини відсутності таких документів у особи, яка використовує земельну ділянку, наявність в особи права на отримання земельної ділянки у власність чи у користування, вжиття нею заходів для оформлення права на земельну ділянку тощо. Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї.
Вище зазначалось, що спірна земельна ділянка була передана Громадській організації «Київська міська спілка автомобілістів» на підставі рішення Київської міської ради народних депутатів від 14.12.89 № 1106 «Про передачу відкритих платних автостоянок районним радам добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР», будівництво нерухомого майка на території спірної земельної ділянки було погоджено з органами місцевого самоврядування, що підтверджується наступними документами: Погодження від 03.03.98, 23.04.01 Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва на будівництво споруд на території автостоянки № 7 біля Московського мосту, ордер Головного управління контролю за благоустроєм міста КМДА № 2000/30077 з дозволом на виконання робіт в межах виділеної ділянки, Технічний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування Всеукраїнської спілки автомобілістів Київської міської організації затверджений Головним землевпорядником Ватутінського району м. Києва, Акт встановлення і погодження меж землекористування, паспорт-картка автостоянки № 7 затверджена Київською міськрадою ДО «Автомотолюбитель УРСР», розрахунок земельного податку виданого ДПА у Мінському районі м. Києва для КМО ВСА. 
Зазначений факт встановлений Київським апеляційним господарським судом у постанові від 14.05.2007 по справі 36/136-4/753 та не потребує доказування у розгляді даної справи.
Колегією суддів також встановлено, що лише після укладення договорів купівлі-продажу між первісними власниками ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) збудованих гаражів (нежитлових приміщень по АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_1 (засновник Приватного підприємства «Кристал Авто») право власності на спірні нежилі приміщення перейшло до відповідача.
Так, Приватне підприємство «Кристал Авто» набуло нежиле приміщення загальною площею 130,5 кв.м. по АДРЕСА_4 , шляхом передачі його до статутного фонду відповідача ОСОБА_1 на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2010 у справі №2/204, яким встановлено, що об`єкт нерухомості розташований за адресою; м.Київ, пр-т. Г.Ватутіна, 1-а, загальною площею 130,5 кв.м. побудований та є капітальною спорудою.
На підставі зазначеного рішення, Київським міським бюро технічної інвентаризації зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно право власності за відповідачем.
Слід зазначити, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (згідно зі ст. 328 ЦК України). Отже, відповідач набув право власності на спірне нерухоме майно на законних підставах.
З огляду на викладене вбачається, що відповідач не будував спірне нежиле приміщення загальною площею 130,5 кв.м., а отримав у власність шляхом внесення його до статутного фонду. У зв`язку з наведеним відповідач не міг отримувати дозволів на будівництво спірного нежилого приміщення загальною площею 130,5 кв.м. по АДРЕСА_4 та не здійснював капітальне будівництво нового об`єкту нерухомого майна, що унеможливлює здійснення ним самочинного будівництва, та у діяннях відповідача відсутні будь-які ознаки самовільного зайняття спірної земельної ділянки.
Крім того як вбачається з матеріалів справи, 20.02.2009 ОСОБА_1 (засновник Приватного підприємства «Кристал Авто») звертався до Київської міської ради з клопотанням (зареєстровано 20.02.2009 за №К-15037) про надання земельної ділянки в користування для обслуговування та експлуатації автомийки. 
Водночас доказів розгляду (задоволення чи відмови у задоволенні) суду не надано. 
Відтак, з огляду на вжиття відповідачем заходів з оформлення спірної земельної ділянки та відсутності у нього переоформлених на його ім`я правовстановлюючих документів на земельну ділянку, користування цією земельною ділянкою не є підставою для застосування до нього положень статті 212 Земельного кодексу України.
Таким чином, відсутні будь-які ознаки самовільного зайняття спірної земельної ділянки відповідачем, який правомірно набув право власності на нерухоме майно, у передбачений законом спосіб (за відплатним договором купівлі-продажу об`єкту нерухомості, на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2010 у справі №2/204) здійснив волевиявлення та ініціював одержання земельної ділянки, на якій воно розташоване, у користування, проте орган місцевого самоврядування у встановлені законом строки відповідно рішення не прийняв.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку що доводи прокурора, викладені позові, не підтвердились, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з частинами 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. (ст. 257 Цивільного кодексу України)
За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Оскільки суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, у суду відсутня необхідність застосування інституту позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Стосовно доводів відповідача про відсутність у даній справі підстав для звернення прокурора з позовом, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру", якою визначено, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). 
Згідно з частиною 3, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
В кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає, з посиланням на законодавство, підстави подання позову, вказує в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 дійшла висновку, що прокурор може представляти інтереси держави у суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (частини третя, четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частина третя статті 23 Закону України "Про прокуратуру").
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. 
Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Як вбачається з матеріалів справи, листом від 30.08.2021 № 15/1-902вих-21 Київська міська прокуратура звернулася до Київської міської ради з повідомленням про необхідність вжиття заходів щодо відновлення порушених прав держави в особі територіальної громади у зв`язку з використанням ПП «Кристал Авто» земельної ділянки (код ділянки 62:206:0004) без правовстановлюючих документів.
Листом від 12.10.2021 № 15/1-1036вих21 Київська міська прокуратура повідомила Київську міську раду про те, що внаслідок невжиття останньою належних заходів після звернення прокуратури листом від 30.08.2021 № 15/1-902вих-21 про порушення вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки площею 130 кв.м. на пр-ті Романа Шухевича в Деснянському районі м. Києва, прокуратура підготовила позов до суду.
Тобто, прокурором належним чином обґрунтовано підстави для звернення до суду з даним позовом.
При цьому наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом, про що зазначено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 7 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17.
Представництво інтересів держави в суді є конституційною функцією органів прокуратури, а подача позову - єдиним можливим заходом реагування, направленим на реальне поновлення порушених прав та інтересів держави.
За вказаних обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прокурор є належним суб`єктом пред`явлення позову, оскільки прокурором детально обґрунтовані обставини, що викликали необхідність його звернення до суду, які підтвердились вищевикладеним.

Стосовно доводів відповідача про те, що підписантом позовної заяви не міг бути заступник Перший заступник керівника Київської міської прокуратури, у зв`язку чим позовну заяву підписано та подано особою, яка не мала права її підписувати, а тому у суду першої інстанції були наявні підстави залишити позовну заяву без розгляду на підставі частини 1 статті 226 ГПК України, слід зазначити наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про прокуратуру» прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор займає в прокуратурі.
Статтею 131-1 Конституції України та статтями 2, 23 Закону України «Про прокуратуру» органи прокуратури наділено повноваженнями здійснювати представництво інтересів держави в суді, що полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
У свою чергу, частиною 3 статті 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду із позовною заявою.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у першого заступника керівника Київської міської прокуратури повноважень на подання даної позовної заяви.
Відтак, відсутні підстави для залишення позовної заяви прокуратури без розгляду на підставі частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд не погоджується із висновками місцевого суду щодо задоволення позову, оскаржуване рішення вважає таким, що підлягає скасуванню. 
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. 
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №    37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені в рішенні місцевого господарського суду, не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Кристал Авто" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2022 у справі №910/16848/21 задовольнити.
Рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2022 у справі №910/16848/21 скасувати.
Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Стягнути з Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ідентифікаційний код 02910019) на користь Приватного підприємства "Кристал Авто" (03062, м. Київ, вул. Кулібіна, 4/2, кв. 9, ідентифікаційний код 37027138) 3405 (три тисячі чотириста п`ять) грн 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги. Видати наказ.
Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.
Матеріали справи №910/16848/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 11.05.2023.

Головуючий суддя                                                            А.І. Тищенко 

Судді                                                                                Ю.Б. Михальська

                                                                                І.М. Скрипка