Постанова                                           
Іменем  України
 
15 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 753/8956/20
провадження № 61-8134св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська О. В., про визнання договору дарування квартири недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2019 року у справі № 753/19375/18, яке набрало законної сили, задоволено його позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу і видано виконавчий лист. 10 грудня 2019 року приватним виконавцем Бердаром М. М. відкрите виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виданого Дарницьким районним судом м. Києва виконавчого листа № 753/19375/18 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь боргу в сумі 340 000,00 грн, інфляційних втрат в сумі 35 020,00 грн, 3 % річних в сумі 10 703,00 грн, судового збору в сумі 3 857,23 грн, витрат на адвоката в сумі 10 200,00 грн, а всього у розмірі 399 780,23 грн.
Вказував, що у ході виконавчого провадження було встановлено, що майна за боржником ОСОБА_2 не зареєстровано. Також було встановлено, що між боржником ОСОБА_5 і ОСОБА_3 03 лютого 2010 року було укладено шлюб, а 15 серпня 2011 року за дружиною боржника ОСОБА_3 зареєстрована на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з цим приватний виконавець звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_2 Ухвалою Дарницького районного суду від 14 квітня 2020 року у справі № 753/4096/20 подання приватного виконавця задоволено частково, визначено, що частка боржника 
ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 , загальною площею 60,30 кв. м (зареєстрованій за ОСОБА_3 , рішення про державну реєстрацію від 15 серпня 2011 року, підстава: договір 
купівлі-продажу від 30 липня 2011 року), становить 1/2 частину цього майна. Вказана ухвала суду 14 травня 2020 року відправлена на адресу боржника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та отримана ними 27 травня 2020 року. Однак, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вже 27 травня 2020 року квартира 
АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 27 травня 2020 року № 1331, за яким ОСОБА_3 за згодою свого чоловіка ОСОБА_2 безоплатно передала у власність належну їй на праві приватної власності квартиру рідному брату ОСОБА_7 .
Посилався на те, що у результаті таких дій боржник ОСОБА_2 виявився без будь-якого майна. Вважав, що укладений договір дарування 
від 27 травня 2020 року є фіктивним та таким, що порушує його законні права та інтереси, оскільки дії сторін під час його укладення були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на квартиру, з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення у рахунок виконання рішення суду про стягнення з боржника грошових коштів за невиконаним зобов`язанням, що є підставою для визнання договору дарування недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати договір дарування квартири від 27 травня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 і 
ОСОБА_4 , зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В. за № 1331, недійсним.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 квітня 2021 року у складі судді Сирбул О. Ф. у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги 
ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору дарування квартири є необґрунтованими, недоведеними та таким, що не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки позивачем не надано доказів про обізнаність відповідачів про існування ухвали суду від 14 квітня 
2020 року, та не надано доказів того, що договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 
27 травня 2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В., за реєстровим № 1331, за своїм змістом суперечить вимогам закону та не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а тому вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 квітня 2021 року скасовано і ухвалено нове, яким позов задоволено.
Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 27 травня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В. і зареєстрований в реєстрі за 
№ 1331.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна у відношенні відповідача 
ОСОБА_2 мав місце непогашений борг за договором позики, кредитором ініційований судовий спір та наявне судове рішення про стягнення боргу, а отже відповідач є боржником по відношенню до позивача щодо повернення грошових коштів. Отже, колегія суддів дійшла висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки його згода та послідуюче відчуження майна, яким він володів спільно із дружиною, відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його частку як боржника.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У серпні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_3 подала касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року, у якій заявник просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, вказує, що суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, 
від 31 липня 2019 року у справі № 910/13042/18, від 25 листопада 2020 року у справі № 760/21747/19, та не дослідив зібрані у справі докази (пункти 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 1 частини третьої 
статті 411 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що їйне було відомо про наявність спору у справі № 753/19375/18, оскільки її не було залучено до участі у справі, факт обізнаності про наявність боргу та спору в суді позивачем не доведено, у зв`язку з чим на момент укладення оспорюваного правочину були відсутні підстави для заборони ОСОБА_3 як власнику розпоряджатися належним їй майном та вчиняти щодо нього (майна) будь-які угоди. У вказаній квартирі вона не проживає та фактично нею не користується.
Заявник у касаційній скарзі вказує, що предмет дарування на час укладання спірного договору не знаходився в заставі, не перебував під обтяженням, зареєстрованим на користь позивача. Відтак, вважає, що її дії з відчуження (дарування) належного їй на праві власності нерухомого майна не можуть бути визнані недобросовісною поведінкою, водночас позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорений договір дарування є фіктивним згідно статті 234 ЦК України або, що укладення договору дарування порушує права та законні інтереси позивача.
Також вказує, що спірна квартира належала їй на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 2011 року.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її з суду першої інстанції. 
У вересні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У лютому 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 , поданий представником - ОСОБА_8 , на касаційну скаргу 
ОСОБА_3 , у якому він просив зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
13 вересня 2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно із яким ОСОБА_1 надав у борг 
ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 490 000,00 грн строком до 
30 липня 2018 року. Протягом 2017-2018 років ОСОБА_2 здійснив часткове погашення боргу на загальну суму 150 000,00 грн. Решта коштів в сумі 340 000,00 грн у добровільному порядку не повернута.
З огляду на невиконання боржником ОСОБА_2 умов договору позики ОСОБА_1 звернувся до суду і заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2019 року у справі № 753/19375/19, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 340 000,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 
35 020,00 грн, 3 % річних у розмірі 10 703,00 грн, витрати на оплату судового збору в розмірі 3 857,23 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 
10 200,00 грн.
Постановою приватного виконавця Бердаром М. М. від 10 грудня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 753/19375/19, виданого 29 листопада 2019 року Дарницьким районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 боргу в розмірі 340 000,00 грн, інфляційних втрат у розмірі 35 020,00 грн, 3 % річних у розмірі 10 703,00 грн, витрат на оплату судового збору у розмірі 3 857,23 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 10 200,00 грн, а всього 399 780,23 грн.
ОСОБА_2 із 03 лютого 2010 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , у період якого подружжя на підставі договору 
купівлі-продажу від 30 липня 2011 року придбало квартиру АДРЕСА_3 , яка була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 .
У зв`язку із тим, що вказана квартира є спільним майном подружжя приватний виконавець Бердар М. М. звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру 
АДРЕСА_2 .
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 квітня 2020 року подання приватного виконавця задоволено частково, визначено частку боржника ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 у розмірі 1/2 частини квартири (справа № 753/4096/20).
27 травня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Верповською О. В., у відповідності до якого 
ОСОБА_3 безоплатно передала у власність (дар) своєму брату ОСОБА_4 належну їй на праві приватної власності квартиру 
АДРЕСА_2 , а ОСОБА_4 прийняв цей дар, та набув право особистої приватної власності.
Вказаний договір укладався за згодою чоловіка ОСОБА_3 - 
ОСОБА_2 , яка засвідчена приватним нотаріусом під час укладення договору та про що вказано у пункті 16 цього договору.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частиною першою та другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя 
статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої              статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).
Згідно із статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).
Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 
статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».
У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі 
№ 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, 
від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.
ОСОБА_1 заявлені вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу, в тому числі як укладеного з метою приховання належного відповідачу ОСОБА_2 об`єкта нерухомого майна у вигляді квартири та уникнення стягнення на це майно в рахунок погашення боргу за кредитним договором, який визначений на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 червня 2012 року, яке набрало законної сили, і перебуває на виконанні.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки його згода та наступне відчуження майна, яким він володів спільно із дружиною, відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його частку як боржника. Про фіктивність оспорюваного договору дарування та відсутність наміру у відповідачів створити правові наслідки, обумовлені цим договором, свідчить те, що: на час укладання оспорюваного договору дарування ОСОБА_2 мав непогашені боргові зобов`язання щодо повернення коштів перед ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 як співвласник спірної квартири надав нотаріально посвідчену письмову згоду дружині на відчуження цієї квартири 27 травня 2020 року, після ухвалення судом рішення про задоволення позову про стягнення боргу за договором позики та після відкриття виконавчого провадження з примусового виконання; після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором; майно відчужене на підставі безоплатного договору; майно відчужене на користь фізичної особи, яка є близьким родичем, а саме братом дружини боржника.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а з метою приховання цього майна від виконання за його рахунок грошового зобов`язання.
У справі, що переглядається, судом апеляційної інстанції було враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна у відношенні відповідача ОСОБА_2 мав місце непогашений борг за договором позики, кредитором ініційований судовий спір та наявне судове рішення про стягнення боргу, а отже відповідач є боржником по відношенню до позивача щодо повернення грошових коштів.
Встановлено, що на момент надання ОСОБА_2 своїй дружині нотаріально посвідченої письмової згоди на відчуження квартири відповідач очевидно та поза всяким розумним сумнівом був обізнаний як про факт неповернення ним коштів за договором позики, так і про наявність судового рішення про стягнення з нього боргу, про відкриття виконавчого провадження. Отже, оспорюваний правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_2 , тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності ОСОБА_2 , під час існування у нього боргових зобов`язань, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду.
Доводи касаційної скарги про те, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_3 є необґрунтованими оскільки судом встановлено, квартира АДРЕСА_2 придбана 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у шлюбі та є їхньою спільною сумісною власністю. Відповідачами презумпція спільності майна подружжя не спростована, не надано суду жодних доказів, що квартира не є спільним майном подружжя. 
Посилання касаційної скарги на те, що постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2022 року у справі № 753/4096/20 апеляційну скаргу задоволено частково, ухвалу Дарницького районного суду міста Києва 
від 14 квітня 2020 року скасовано, а подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бердара М. М. про визначення частки майна боржника ОСОБА_2 майні, яким він володіє спільно з іншими особами, залишено без розгляду, не має не має правового значення для вирішення спору в цій справі, оскільки встановлені у справі обставини дозволяють суду на підставі зібраних доказів встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Окрім того, договір дарування майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, укладений на шкоду кредитору підлягає визнанню недійсним у цілому (правова позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц). 
Інші оводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку позивача свідчить про дійсність оспорюваного договору дарування.
Вказані доводи колегія суддів не бере до уваги, оскільки у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів 
статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може з тих підстав, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 403, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                      С. Ф. Хопта 
       Є. В. Синельников
       В. В. Шипович