ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" квітня 2023 р.           Справа№ 910/4384/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Чорногуза М.Г. 
          Агрикової  О.В. 
 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Підприємства з іноземними інвестиціями "Амік Україна"
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2022
у справі № 910/4384/22 (суддя О.М.Ярмак)
за позовом Підприємства з іноземними інвестиціями "Амік Україна"
до Акціонерного товариства "Українська залізниця"
про стягнення 46 638,47 грн, -

ВСТАНОВИВ:
Підприємство з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» (далі - ПІІ «АМІК Україна», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ "Укрзалізниця", відповідач) про стягнення 46  638,47 грн неустойки, нарахованої за порушення строку доставки вантажу.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 у справі № 910/4384/22 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Підприємства з іноземними інвестиціями «Амік Україна» 4 663,85 грн штрафу та 2  481,00 грн витрат зі сплати судового збору; в іншій частині позову відмовлено.
Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що вантаж відповідачем доставлено з порушенням терміну доставки, встановленого статтею 41  Статуту залізниць України  (далі також - Статут) та Правилами обчислення термінів доставки вантажу, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для стягнення з відповідача штрафу. Разом з тим, судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану позивача чи завдання йому збитків в результаті допущеного відповідачем порушення строку доставки вантажів. Місцевий господарський суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу до 4  663,85 грн (10% від обґрунтованого розміру неустойки), враховуючи доведеність відповідачем наявності обставин пошкодження, втрати майна АТ "Українська залізниця" через військову агресію російської федерації, понесенням витрат на здійснення евакуаційних рейсів та зменшенням обсягів вантажних перевезень, в результаті чого товариство з 24.02.2022 несе збитки.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ПІІ «АМІК Україна» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 у справі № 910/4384/22, прийняти апеляційну скаргу до розгляду; скасувати оскаржуване рішення суду в частині зменшення розміру неустойки до 10% та відмови у задоволенні частини позовних вимог; постановити нове рішення про задоволення позову повністю.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині прийняте з порушенням норм матеріального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт вказував на те, що суд першої інстанції вийшов за межі наданих господарським процесуальним законодавством повноважень, порушив норми матеріального права, у результаті чого безпідставно позбавив позивача гарантованого ст. 116  Статуту залізниць України  права на стягнення штрафу за несвоєчасну доставку вантажу.
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.12.2022 апеляційну скаргу ПІІ «АМІК Україна» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/4384/22, відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги ПІІ «АМІК Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 у справі № 910/4384/22 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.
26.12.2022 матеріали справи № 910/4384/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2022    поновлено ПІІ «АМІК Україна» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження  рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 у справі № 910/4384/22; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПІІ «АМІК Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 у справі №910/4384/22;  розгляд апеляційної скарги ПІІ «АМІК Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 у справі № 910/4384/22 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; АТ «Українська залізниця» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 12.01.2023; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 у справі №910/4384/22.
Відповідач скористався правом, наданим  статтею 263 Господарського процесуального кодексу України  (далі -  ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги позивача, відповідач вказував на те, що АТ "Українська залізниця" є стратегічно важливим підприємством залізничного транспорту, яке здійснює вантажні та пасажирські перевезення, в тому числі перевезення військових пасажирів та військових вантажів. Починаючи з 24.02.2022 АТ "Українська залізниця" несе збитки, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, з огляду на що судом першої інстанції на підставі ч. 3  ст. 551 Цивільного кодексу України  (далі -  ЦК України),  ст. 233 Господарського кодексу України  (далі -  ГК України) правомірно зменшено заявлений до стягнення розмір штрафу до 10% від суми, що підлягає примусовому стягненню.
Згідно з ч. 10  ст. 270 ГПК України  апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5  ст. 269 ГПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 12.02.2018 між ПІІ «АМІК Україна» та АТ «Укрзалізниця» було укладено договір про надання послуг №08906/ЦТЛ-2018/18/158, предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.
Оскільки предметом договору є, зокрема, міжнародне перевезення вантажу, до нього застосовується положення Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01 листопада 1951 року (далі - УМВС).
Відповідно до п. 1.3. договору надання послуг за цим договором може підтверджуватись накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами.
Згідно з п. 2.1.1. договору замовник зобов`язаний надавати або організовувати надання місячних замовлень на перевезення відповідно до Правил планування перевезень вантажів через АС «Месплан».
За змістом п. 2.3.1. - 2.3.2. договору перевізник зобов`язаний розглядати надані замовником місячні та додаткові замовлення на перевезення вантажів, інші замовлення (далі - замовлення на перевезення вантажів). Приймати до перевезення вантажні у вагонах (контейнерах) замовника або у вагонах (контейнерах) перевізника, надавати вагони (контейнери) перевізника для навантаження вантажів згідно із затвердженими планами і заявками замовника згідно інформації АС «МЕСПЛАН», доставляти вантаж до станції призначення та видавати його одержувачу, надавати додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатках до договору.
Відповідно до п. 3.1. договору розмір провізних платежів за перевезення вантажу у вагонах замовника та вагонах залізниць інших держав, додаткових зборів, пов`язаних з перевезенням, розраховується за ставками і тарифами, які визначаються у відповідності до умов Збірника Тарифів.
Договір вступає в силу з моменту одностороннього підписання замовником договору в електронному вигляді з накладанням ЕЦП в АС «Месплан» або АС «Клієнт УЗ» або вчинення замовником будь-якої дії на виконання цього договору і діє з 20.02.2018 до 31.12.2018. Якщо жодна із сторін не звернеться письмово за один місяць до закінчення дії договору з пропозицією до іншої сторони про припинення його дії, то цей договір діє до надходження такої пропозиції і здійснення всіх розрахунків за виконані перевезення та надані послуги. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, які мали місце під час дії цього договору (п. 12.1. договору).
Із залізничної накладної № 0401705 від 14.09.2021 вбачається, що АТ «Українська залізниця» здійснило перевезення вантажу зі станції «Буганяй» Литовські залізниці до станції призначення «Основа» Південної залізниці, одержувачем якого є ПІІ «Амік Україна».
18.11.2021 позивач звернувся до відповідача з претензією № 2241 про сплату неустойки за прострочення доставки вантажу за залізничною накладною № 0401705, яка була отримана відповідачем 22.11.2022. Відповідач відповіді не надав.
Звертаючись із даним позовом до суду першої інстанції, позивач посилався на те, що відповідачем порушено терміни доставки вантажу за вказаною залізничною накладною, визначені ст. 24 УМВС, у зв`язку із чим просить стягнути з відповідача неустойку у розмірі 46  638,47 грн.        
В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5  ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення  скасуванню чи зміні з наступних підстав.
Відповідно до  ст. 307 Господарського кодексу України, положення якої кореспондуються із положеннями  ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Згідно з приписами ч. 2  ст. 908 Цивільного кодексу України  загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Як вбачається з матеріалів справи, перевезення вантажу здійснювалося залізницями України, Литви та Білорусії, які є учасницями Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС).
Так, УМВС являє собою міжнародну угоду про пряме вантажне сполучення між станціями, які відкриті для вантажних операцій у внутрішньому залізничному сполученні країн, яка розроблена і діє в рамках організації співпраці залізниць (ОСЖД), членом якої є і Україна. УМВС є чинною з 01.11.1951 для УРСР, а для України УМВС є чинною з 05.06.1992 та відповідно до  Закону України "Про правонаступництво України"  та "Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів", тобто, міжнародні перевезення вантажу здійснюються відповідно до правил міжнародних договорів, які відповідно  ст. 9 Конституції України  та  ст. 10 Цивільного кодексу України  є частиною національного законодавства України та підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Крім того, у постанові Кабінету Міністрів України №246 від 03.04.1993 "Про угоди щодо міжнародного залізничного вантажного та пасажирського сполучення" зазначено, що у зв`язку з прийняттям Державної адміністрації залізничного транспорту України до Організації співдружності залізниць та її приєднанням до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення та Угоди про міжнародне залізничне пасажирське сполучення залізницям, морським пароплавствам, вантажовідправникам і вантажоодержувачам України забезпечити виконання цих угод.
В силу вимог параграфу § 1 статті 3 УМВС ця Угода встановлює єдині правові норми договору перевезення вантажу в прямому міжнародному залізничному сполученні і в прямому міжнародному залізнично-поромному сполученні.
Параграфом § 1 статті 14 УМВС передбачено, що у відповідності з договором перевезення перевізник зобов`язується за плату перевезти ввірений йому відправником вантаж до станції призначення за маршрутом, узгодженим відправником і договірним перевізником, і видати його одержувачу.
За змістом параграфу § 3 статті 14 УМВС укладення договору перевезення підтверджується накладною.
Згідно із статтею 24 УМВС:
- § 1. якщо відправником і перевізником не погоджене інше, термін доставки визначається на весь шлях прямування вантажу і не повинен перевищувати терміну, обчисленого виходячи з норм, які містяться у цій статті;
- § 2. термін доставки вантажу визначається виходячи з таких норм: - для контейнерів - 1 доба на кожні початі 150 км; - для інших відправок -1 доба на кожну почату 200 км.;
- § 3. термін доставки вантажу збільшується на 1 добу на операції, пов`язані з відправленням вантажу;
- § 4. строк доставки вантажу продовжується на весь час затримки на шляху слідування з причин, що не залежать від перевізника;
- § 5. перебіг терміну доставки вантажу починається з 0.00 годин дня, наступного за днем укладення договору перевезення, і закінчується в момент передачі одержувачу повідомлення про прибуття вантажу, при цьому неповну добу розраховують як за повну.
Як вбачається з матеріалів справи, 14.09.2022 із залізничної станції «Буганяй» Литовської залізниці до станції «Основа» Південної залізниці було відправлено вантаж, що підтверджується накладною №0401705.
19.02.2022 на станції «Молодечно» Республіки Білорусь у зв`язку з технічним браком вагону №57968018 відбулося продовження доставки вантажу на 1 добу, що підтверджується накладною №0401705.
24.09.2021 вантаж був затриманий на 1 добу, про що зазначено в графі №32 залізничної накладної «Продовження строку доставки» та складено акти загальної форми №№35179, 35180 від 24.09.2021. Отже, строк доставки вантажу продовжено також на 1 добу.
Відповідно до відмітки в графі 27 накладної «дата прибуття», вагон прибув на станцію призначення «Основа» Південної залізниці та переданий одержувачу 01.10.2021.
Відстань прямування по території Литви становить 349 км, по території Білорусії становить 554 км, а по території України 731 км. Загальна відстань прямування 1634 км.
Отже, термін доставки вантажу повинен становити 12 діб, згідно з розрахунком: 1634 км : 200 км = 8.17 = 9 діб + 3 доби продовження строку доставки вантажу (1 доба на операції, пов`язані з відправленням вантажу, 1 доба затримки по актах з/ф №№ 35179, 35180 від 24.09.2021, 1 доба у зв`язку з технічним браком  вагону № 57968018, про що зазначено у графі 30 залізничної накладної) = 12 діб.
Посилання позивача на те, що строк доставки вантажу не було продовжено на 1 добу у зв`язку з технічним браком вагону № 57968018 безпідставні, оскільки вказані обставини зафіксовані у графі 30 спірної залізничної накладної. Вказані обставини позивачем не спростовані.
Таким чином, строк доставки вантажу відповідно до вимог § 4 ст. 24 УМВС продовжено з причин, що не залежать від перевізника.
Разом з тим, як свідчать матеріали справи, вантаж за спірною залізничною накладною був відправлений 14.09.2021 та прибув на станцію призначення 01.10.2021. Отже, загальний термін доставки становить 17 діб.
Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що термін доставки вантажу не дотриманий залізницею (договірним перевізником), перевищення терміну доставки вантажу становить 5 діб, що становить сорок одну соту загального строку доставки (5 діб перевищення строку доставки : 12 діб загального термін доставки = 0,41).
Параграфом 1 статті 45 УМВС визначено, що якщо перевізником не був дотриманий строк доставки вантажу, обчислений відповідно до статті 24 термін доставки вантажу, перевізник сплачує відшкодування за перевищення строку доставки у вигляді неустойки.
Згідно параграфу 2 ст. 45 УМВС розмір неустойки за перевищення терміну доставки вантажу визначається виходячи з провізної плати того перевізника, який допустив перевищення - терміну доставки, та величини (тривалості) перевищення терміну доставки і розраховується, як відношення перевищення терміну доставки (в добах) до загального терміну доставки, а саме:
- 6% провізної плати при перевищенні терміну доставки не зверху однією десятою загального терміну доставки;
- 18% провізної плати при перевищенні терміну доставки більше за одну десяту, але не понад три десятих загального терміну доставки;
- 30% провізної плати при перевищенні терміну доставки більше трьох десятих загального терміну доставки.
Враховуючи, що перевищення терміну доставки вантажу становить 5 діб належним розміром коефіцієнту штрафу за порушення строку доставки вантажу відповідно до § 2 ст. 24 УМВС є 30%. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки в частині суми 46  638,47 грн є обґрунтованими, доведеними та документально підтвердженими.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції подав клопотання про зменшення розміру неустойки до 00,00 грн, посилаючись на відсутність у матеріалах справи доказів того, що позивач поніс збитки внаслідок затримки доставки вагонів. Крім того, відповідач вказує, що на теперішній час знаходиться у скрутному матеріальному становищі (а.с.68).
Також, відповідач зазначає, що в умовах воєнного стану стягнення з АТ "Українська залізниця" значних сум штрафів загрожує йому як стратегічно важливому товариству зривом відповідних перевезень військових вантажів та пасажирів, перевезенню гуманітарних вантажів, для забезпечення медикаментами та продовольством цивільного населення в окремих регіонах України, ремонтів пошкоджених рухомого складу та інфраструктури.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення поданого відповідачем клопотання про зменшення розміру неустойки, виходячи з наступного.
Частиною 1  статті 233 ГК України  передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Аналогічне положення міститься в ч. 3  ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Отже, чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов`язань й міру майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом`якшення неустойки наділений суд задля усунення явної її неспіврозмірності й подальшого порушення зобов`язань.
Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.
При цьому, відповідач має надати докази явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання, зокрема, що покладений розмір збитків кредитора, які могли виникнути внаслідок порушення зобов`язань, значно вище основного невиконаного зобов`язання.
Крім того, правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, і відповідно питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме, частиною третьою    статті 551 ЦК України  і    статтею 233 ГК України.
Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено місцевим господарським судом, відповідач виконав (з простроченням) свої зобов`язання з перевезення вантажу.
До того ж, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків в результаті допущеного відповідачем порушення строку доставки вантажів.
Позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявлених санкцій, що нараховуються за неналежне виконання стороною свої зобов`язань, кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно      ст. 74 ГПК України,    ст. 233 ГК України      те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту, на підставі належних і допустимих доказів.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні"             у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні"" затверджено              Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".
Відповідно до  ст. 2 Закону України "Про залізничний транспорт"     залізничний транспорт є однією з важливих базових галузей економіки України, забезпечує її внутрішні та зовнішні транспортно-економічні зв`язки і потреби населення у перевезеннях. Діяльність залізничного транспорту як частини єдиної транспортної системи країни сприяє нормальному функціонуванню всіх галузей суспільного виробництва, соціальному і економічному розвитку та зміцненню обороноздатності держави, міжнародному співробітництву України.
Акціонерне товариство "Українська залізниця" здійснює вантажні, пасажирські перевезення, в тому числі перевезення військових пасажирів та військових вантажів, а отже є стратегічно важливим підприємством залізничного транспорту.
Колегія суддів враховує, що систематично здійснюються ракетні обстріли залізничної інфраструктури та відповідач власними силами, засобами та коштами здійснює відновлення інфраструктури з метою підтримки обороноздатності нашої держави.
До того ж, до повномасштабної військової агресії проти України основним джерелом доходу відповідача було комерційне перевезення вантажів, однак після початку військових дій комерційні перевезення значно скоротились, а в деяких регіонах повністю припинились. Тобто, відповідач наразі, докладаючи всіх зусиль для збереження життів людей та зміцнення обороноздатності країни, несе значні витрати для виконання таких завдань при одночасному значному зменшенні доходу від здійснення своєї основної підприємницької діяльності.
Частиною 3  статті 75 ГПК України  передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Загальновідомість фактів військової агресії, виконання відповідачем евакуаційних рейсів, здійснення перевезення для потреб Збройних Сил України, ракетні обстріли об`єктів залізничної інфраструктури підтверджуються органами державної влади та місцевого самоврядування України, безліччю публікацій у національних та міжнародних засобах масової інформації.
Таким чином, наведені факти є загальновідомими обставинами, а отже, в силу приписів частини 3  статті 75 ГПК України, не потребують доказування. При цьому, ці обставини (повинні бути) відомі обом сторонам.
Суд враховує, що порушення відповідачем зобов`язань мало місце до початку військової агресії, проте наведене не нівелює права суду за наявності наведених обставин станом на дату розгляду спору зменшити розмір неустойки, оскільки якщо б порушення строків перевезення вантажів мало б місце після 24.02.2022 (тобто, після запровадження військового стану), то підлягав би доведенню сам факт наявності такого порушення з огляду на очевидність причин затримки.
При вирішенні питання щодо зменшення розміру штрафу колегією суддів враховано заперечення позивача, однак враховуючи економічну ситуацію в країні, яка склалася навколо вищезазначеної діяльності АТ "Українська залізниця", власником якого є держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, та враховуючи велику кількість контрагентів відповідача знову ж таки в специфічному та стратегічному секторі вантажного залізничного перевезення, суд не погоджується з доводами позивача щодо відсутності підстав для зменшення розміру штрафу.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо часткового задоволення клопотання відповідача та зменшення неустойки до 10% від обґрунтованого розміру неустойки, яка підлягає задоволенню, тобто до 4  663,85 грн.
Статтею 129 Конституції України  встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3  ст. 13 ГПК України  судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі  ст. 73 Господарського процесуального кодексу України     доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Судова колегія наголошує, що відповідно до  ст. 74 Господарського процесуального кодексу України                    кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до  ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
Враховуючи вищевиклане, наведені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги позивача.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Відповідно до  ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм процесуального права та матеріального права.
Скаржником не доведено наявності підстав, визначених  ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги, таких підстав колегією суддів також не встановлено.
Таким чином, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.
Згідно із  ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст.  253-254,  269,  275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
                                                                                                    ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 у справі № 910/4384/22 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 у справі № 910/4384/22 залишити без змін.
 3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 у справі № 910/4384/22.
4. Матеріали справи № 910/4384/22 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3  ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                М.Г. Чорногуз

                                                                                О.В. Агрикова