Справа № 127/30381/22
Провадження № 22-ц/801/825/2023
Категорія: 42
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року	Справа № 127/30381/22	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2023 року про забезпечення позову, постановлену суддею Романюк Л.Ф. в м. Вінниці, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,
встановив:
У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідачки на його користь 750 000 доларів США.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2023 року відкрито провадження у даній справі.
17 лютого 2023 року від ОСОБА_2 надійшла заява, в якій він просив забезпечити позов про стягнення боргу, а саме накласти арешт на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заяви  ОСОБА_2 зазначив, що між сторонами дійсно існує спір щодо повернення суми позичених коштів. Надані до заяви документи свідчать про те, що відповідач є власником майна, вартість якого є значно меншою за суму пред`явленого до неї позову. У позивача існує обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до створення додаткових труднощів у виконанні судового рішення, запобігти яким можливо шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача. Зважаючи на те, що забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із цим інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів і задоволених вимог позивача, які носять тимчасовий характер, та зазначені обставини, у суду є всі підстави вважати, що в майбутньому виконання рішення суду може утруднитися чи взагалі бути неможливим, що є підставою для забезпечення позову.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2023 року заяву представника позивача задоволено. Накладено арешт на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_3 .
Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити повністю.
У скарзі зазначає, що договір позики від 14 грудня 2020 року, про стягнення заборгованості по якому пред`явлено позов, відповідачем не укладався та взагалі не підписувався. Позивачем не надано і не може бути надано доказів отримання нею коштів в сумі 750 000 доларів США. Суд не звернув уваги, що заява про забезпечення позову, як і позовна заява не мотивована належними та достатніми доказами, матеріали справи взагалі не містять доказів необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, як і доказів існування самого спору між сторонами, а саме лише припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до створення додаткових труднощів у виконанні судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Заявником не наведено обґрунтування необхідності застосування заходів забезпечення позову та доказів ймовірності відчуження майна відповідачем. Навіть якщо припустити задоволення позовних вимог, то твердження позивача, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до створення додаткових труднощів у виконанні судового рішення також не заслуговують на увагу, оскільки відповідачка є громадянкою країни-агресора, а в силу відсутності її в Україні та певних законодавчих обмежень, встановлених в Україні в зв`язку з воєнним станом, вона не має фактичної можливості продати чи іншим чином відчужити (або ж обтяжити іпотекою) приміщення, на яке накладено арешт оскаржуваною ухвалою. 
У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом. 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду  забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити і що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання можливого рішення суду про стягнення боргу може бути утрудненим або взагалі неможливим.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Встановлено, що предметом даного позову є стягнення боргу за договором позики від 14 грудня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , в розмірі 750 000 доларів США.
Отже, ціна позову становить 750 000 доларів США.
З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №321359910 від 30 січня 2023 року встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №1174 від 02 серпня 2019 року є власником нежитлового приміщення 2 в буд. АДРЕСА_2 , загальною площею 135,9 кв.м.
Відповідно до звіту про незалежну оцінку вказаного вище нежитлового приміщення, вартість нерухомого майна станом на дату оцінки - 30 січня 2023 року становить 12 826 729 гривень, що еквівалентно 350 758 дол. США.
Зважаючи на підстави заявленого позову, його обґрунтування порушенням прав позивача внаслідок неповернення коштів, що свідчить про наявність існуючого між сторонами спору, та беручи до уваги мотиви заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для забезпечення позову.
Застосування вказаного виду забезпечення позову є адекватним, оскільки його невжиття може призвести до відчуження належного відповідачу нерухомого майна на користь інших осіб під час вирішення спору по суті, що, в свою чергу, призведе до обмеження прав позивача на ефективний судовий захист.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта з приводу неможливості відчуження нею, як громадянином іншої держави, нерухомого майна, оскільки вони є голослівними та не підтверджені доказами. Однак, даний факт, про який зазначив представник відповідача, підтверджує побоювання позивача з приводу невиконання судового рішення в разі задоволення позову.
Не заслуговують на увагу також твердження ОСОБА_1 з приводу неукладення нею договору позики, оскільки під час вирішення питання щодо забезпечення позову доведеність позовних вимог не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчитися, що між сторонами виник спір.
Апеляційний суд зауважує, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно лише тимчасово обмежить права відповідача щодо розпорядження цим майном, проте, такі заходи не перешкоджають здійсненню відповідачем права користування та володіння даним майном, в той час як їх вжиття забезпечить збереження балансу інтересів сторін та узгоджується із критеріями розумності, обґрунтованості та адекватності.
Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, оскільки вона постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2023 року.

Головуючий  Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко