Постанова 
Іменем України
30 березня 2023 року
м. Київ
справа № 761/19326/20
провадження № 61-2775св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Таврійський національний університет імені В. І. Вернадського, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року у складі судді Фролової І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2022 року у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Заришняк Г. М., Рубан С. М.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського (далі - Університет), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
На обґрунтування позову посилався на таке. 
З 06 жовтня 2016 року він був зарахований на посаду проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків до Університету згідно з наказом від 05 жовтня 2016 року № 81-к. 
У 2017 році його було звільнено з роботи згідно з наказом від 24 листопада 2017 року № 798-к «Про звільнення ОСОБА_3 », але надалі на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2019 року у справі № 761/943/18 поновлено на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків з 04 серпня 2017 року. 
У наказі від 17 березня 2020 року № 67 зазначено: «1. Внести зміни до наказу від 15.03.2019 р. № 104-к «Про виконання рішення суду», змінивши дату поновлення на роботі ОСОБА_1 , проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків, з 04.08.2017 р. на 31.08.2017 р. […] Підстава: Постанова Верховного Суду від 19.02.2020 р. по справі № 761/943/18 провадження № 61-18378св19». 
15 березня 2019 року він прийшов на роботу за місцем знаходження Університету та зайшовши до відділу кадрів з вимогою про поновлення на посаді, проте начальник відділу кадрів повідомила, що поки Університет не отримає із суду оригіналу судового рішення допустити його до виконання посадових обов`язків керівництво заборонило. 
26 березня 2019 року він отримав повний текст рішення у справі № 761/943/18 та приїхав з ним до відділу кадрів, але до роботи його не допустили з мотивів неотримання такого рішення Університетом. 
З 27 березня 2019 року до 15 квітня 2019 року позивач перебував на лікарняному і тільки 16 квітня 2019 року приступив до виконання своїх службових обов`язків, про що повідомив відповідача шляхом подання до відділу кадрів Університету доповідної записки від 16 квітня 2019 року вх. № 09101-155 та оригіналів листків непрацездатності від 27 березня 2019 року серії АДХ № 043667 та від 29 березня 2019 року серії АДХ № 063385 за період з 27 березня 2019 року до 15 квітня 2019 року:
Згідно з листком непрацездатності від 17 квітня 2019 року серії АДХ № 563148 він перебував на лікуванні з 17 квітня 2019 року до 26 квітня 2019 року. 
Надалі відповідно до листків непрацездатності від 20 травня 2019 року серія АДХ № 631482 та від 03 червня 2019 року серія АДХ № 631483 він був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з 20 травня 2019 року до 26 червня 2019 року, які був вимушений надавати відповідальним працівникам відділу кадрів у присутності свого адвоката та наряду поліції. 
12 серпня 2019 року у присутності адвоката він намагався зареєструвати у відділі кадрів листки непрацездатності від 17 липня 2019 року та від 29 липня 2019 року, проте йому було відмовлено у реєстрації, тому адвокат викликав наряд патрульної поліції й оформив заяву про адміністративне правопорушення, а листки непрацездатності він направив на адресу відповідача рекомендованим листом з описом вкладень. 
Згідно з листками непрацездатності від 17 липня 2019 року серія АДХ № 481534, від 29 липня 2019 року серія АДХ № 047070, від 14 серпня 2019 року серія АДХ № 157132, від 27 серпня 2019 року серія АДХ № 675829, від 11 вересня 2019 року серія АДХ № 161694, від 25 вересня 2019 року серія АДХ № 378863 та від 09 жовтня 2019 року серія АДХ № 010293 він був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю в період з 17 липня 2019 року до 18 жовтня 2019 року.
21 жовтня 2019 року він після відсутності на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю приступив до виконання службових обов`язків, про що зроблено відповідний запис у «журналі присутності на роботі проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків ОСОБА_1 ». 
З 29 травня до 04 червня 2020 року він безперешкодно виходив на роботу, про що вносилися записи у журналі присутності на роботі, який заведено відповідачем. 
04 червня 2020 року йому було вручено під розписку наказ від 04 червня 2020 року № 82-к «Про звільнення ОСОБА_1 » - «з 15 березня 2019 року, у зв`язку з прогулом без поважних причин, п. 4 ст.40 КЗпП України». 
З вказаним наказом про звільнення він не згоден, вважав, що звільнення відбулося з порушенням трудового законодавства.
Уточнивши позовні вимоги, позивач просив: визнати протиправним та скасувати наказ від 04 червня 2020 року № 82-к «Про звільнення ОСОБА_1 », виданий Університетом; поновити його на роботі на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Університету з 15 березня 2019 року; стягнути з  Університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Короткий зміст рішень судів
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2022 року, позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ від 04 червня 2020 року № 82-к «Про звільнення ОСОБА_1 », виданий Університетом. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Університету з 15 березня 2019 року. Стягнуто з Університету  середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 15 березня 2019 року до 08 липня 2021 року у розмірі 411 326,76 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.
Задовольняючи позов,суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з порушення норм трудового законодавства України.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У лютому 2022 року Університет звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, яка надалі доповнена представником Університету - адвокатом Кузьмичем Г. В., у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
На обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачем не доведено факту відсутності позивача на роботі без поважних причин. Проте суди попередніх інстанцій матеріали справи № 761/44586/19 не досліджували, рішення у цій справі не ухвалено.
Тобто, висновок судів про поважність причин відсутності на роботі позивача, зроблено виключно на його поясненнях, що протирічить постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 грудня 2019 року у справі № 904/10956/16, відповідно до якої рішення не може ґрунтуватися на припущеннях і поясненнях однієї зі сторін.
ОСОБА_1 прибув до Університету 26 березня 2019 року, у зв`язку з чим скоїв прогул без поважних причин 15, 18, 19, 20, 21, 22 та 25 березня 2019 року, що підтверджується відповідними актами, наказом від 15 березня 2019 року № 104-к, з яким він ознайомлений і на ньому є його власний підпис та дата, позовною заявою, де позивач визнає це та іншими доказами.
Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення керівника підприємства тощо.
Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовуючи свої рішення на припущеннях, діяли упереджено, не посилаючись на норми права, належні докази, неправильно витлумачили закон, перекладаючи обов`язки суду на відповідача щодо надання не передбачених законом розрахунків, знаючи про наявність у справі листків непрацездатності, медичної довідки, наказу про відпустку за свій рахунок та інших доказів, не надаючи оцінку цим доказам і беручи у підрахунок незрозумілу, навіть на випадок законного рішення щодо поновлення позивача на роботі, цифру в 577 робочих днів.
Відповідно до висновку Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-29цс16 навіть за умови порушення трудових прав працівника, неможливе подвійне стягнення заробітної плати, оскільки це не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на:
неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 грудня 2019 року у справі № 904/10956/16, Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-29цс16, від 01 липня 2015 року у справі
№ 6-703цс15, Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16, від 22 вересня 2020 року у справі № 760/7037/17-ц; недослідження зібраних у справі доказів.
Відзив на касаційні скарги не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалами Верховного Суду від 12 квітня 2022 року, 19 травня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Університету та доповненням до неї, поданим представником, - адвокатом Кузьмичем Г. В., на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення огляду на таке.
Встановлені судами обставини
Згідно з наказом від 05 жовтня 2016 року № 81-к ОСОБА_1 з 06 жовтня 2016 року був зарахований на посаду проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського  
У 2017 році позивача було звільнено з роботи згідно з наказом від 24 листопада 2017 року № 798-к «Про звільнення ОСОБА_3 », проте надалі на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2019 року у справі № 761/943/18 позивача поновлено на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків з 04 серпня 2017 року. 
На виконання рішення суду відповідач видав наказ від 15 березня 2019 року № 104-к, згідно з яким скасував наказ від 24 листопада 2017 року № 798-к «Про звільнення ОСОБА_1 », поновив позивача на роботі на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків з 04 серпня 2017 року, виплатив позивачу середній заробіток в межах платежу за один місяць у розмірі 13 052,13 грн.
Надалі відповідач видав наказ від 17 березня 2020 року № 67, в якому зазначив: «1. Внести зміни до наказу від 15.03.2019 року № 104к «Про виконання рішення суду», змінивши дату поновлення на роботі ОСОБА_1 , проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків, з 04.08.2017 року на 31.08.2017 року. Підстава: Постанова Верховного Суду від 19.02.2020 року по справі № 761/943/18, провадження №61-18378св19». 
26 березня 2019 року Шевченківським районним судом міста Києва було складено повний текст рішення у справі № 761/943/18 про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, зобов`язання внести запис до трудової книжки. 
З 27 березня 2019 року до 15 квітня 2019 року позивач був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, і 16 квітня 2019 року приступив до виконання своїх службових обов`язків, про що повідомив відповідача шляхом подання до відділу кадрів Університету доповідної записки від 16 квітня 2019 року вх. № 09101-155 та оригіналів листків непрацездатності за період з 27 березня 2019 року до 15 квітня 2019 року. 
Згідно з листком непрацездатності від 17 квітня 2019 року серії АДХ № 563148 позивач був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з 17 квітня 2019 року до 26 квітня 2019 року. 
Відповідно до листків непрацездатності від 20 травня 2019 року серія АДХ № 631482 та від 03 червня 2019 року серія АДХ № 631483 з 20 травня 2019 року до 26 червня 2019 року позивач перебував на лікуванні. Листки непрацездатності позивач направив на адресу відповідача рекомендованим листом з описом. 
Згідно з листками непрацездатності від 17 липня 2019 року серія АДХ № 481534, від 29 липня 2019 року серія АДХ № 047070, від 14 серпня 2019 року серія АДХ № 157132, від 27 серпня 2019 року серія АДХ № 675829, від 11 вересня 2019 року серія АДХ № 161694, від 25 вересня 2019 року серія АДХ № 378863 та від 09 жовтня 2019 року серія АДХ № 010293 позивач був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю в період з 17 липня 2019 року до 18 жовтня 2019 року.
21 жовтня 2019 року позивач після відсутності на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю приступив до виконання службових обов`язків, про що зроблено відповідний запис у «журналі присутності на роботі проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків ОСОБА_1 ». 
Тимчасово виконувач обов`язків ректора Університету Скакун Ю. В. оголосила позивачеві про звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України - виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, з 21 жовтня 2019 року, у зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до Шевченківського районного суду міста Києва про поновлення його на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості із заробітної плати та листкам непрацездатності з виплати допомоги з тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання (справа № 761/44586/19).
З 29 травня 2020 року до 04 червня 2020 року ОСОБА_1 був присутній на роботі, про що щоденно робились записи у журналі присутності на роботі, який заведено відповідачем. 
04 червня 2020 року позивачу було вручено під підпис наказ від 04 червня 2020 року № 82-к, згідно з яким ОСОБА_1 звільнено з роботи з 15 березня 2019 року у зв`язку з прогулом без поважних причин за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Підставою для винесення наказу зазначено акти про відсутність на роботі.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. 
Прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). 
Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. 
Законодавством не визначено перелік поважних причин відсутності на роботі, тому, вирішуючи це питання щодо працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази із числа передбачених ЦПК України. 
Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які виключають вину працівника.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 (провадження
№ 61-10432св21).
Встановлено, що на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2019 року у справі № 761/943/18 за позовом ОСОБА_1 до Університету, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - виконувач обов`язків ректора Університету, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, зобов`язання внести запис до трудової книжки Університет видав наказ від 15 березня 2019 року № 104-к, згідно з яким ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді проректора науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків з 04 серпня 2017 року. 
З наказом від 15 березня 2019 року № 104-к ОСОБА_1 ознайомлений 26 березня 2019 року (т. 1, а. с. 125). 
Згідно з наказом Університету від 04 червня 2020 року № 82-к ОСОБА_1 звільнено з роботи з 15 березня 2019 року у зв`язку з прогулом без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. 
У наказі зазначено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 було поновлено на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Університету з 31 серпня 2017 року. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення платежу за один місяць підлягало негайному виконанню. Адміністрацією Університету рішення суду в указаній частині було виконано, видано наказ від 15 березня 2019 року № 104-к «Про виконання рішення суду», поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків  31 серпня 2017 року. Проте ОСОБА_1 до виконання своїх обов`язків не приступив, а саме скоїв прогул без поважних причин 15 березня 2019 року, 18 березня 2019 року, 19 березня 2019 року, 20 березня 2019 року, 21 березня 2019 року, 22 березня 2019 року, 25 березня 2019 року, 08 квітня 2019 року, 09 квітня 2019 року, 10 квітня 2019 року, 11 квітня 2019 року, 12 квітня 2019 року, 15 квітня 2019 року, 18 квітня 2019 року та з 21 жовтня 2019 року до 28 травня 2020 року. Надати конкретне пояснення за датами, причинам поважності його відсутності в цей період на роботі відмовився, надавши лише неконкретні щодо спірного питання пояснення. 
З`ясовуючи питання причин відсутності позивача на роботі, суди попередніх інстанцій виходили з таких встановлених ними обставин та доказів на їх підтвердження.
З 15 березня 2019 року до 25 березня 2019 року позивач був відсутній на робочому місці з поважних причин, оскільки з наказом про поновлення на роботі, його було ознайомлено лише 26 березня 2019 року. Докази про те, що відповідач вживав заходи для ознайомлення позивача з наказом про поновлення на роботі до 26 березня 2019 року в матеріалах справи немає. 
З 27 березня 2019 року до 15 квітня 2019 року позивач був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується листками непрацездатності від 27 березня 2019 року серія АДХ № 043667 та від 15 квітня 2019 року серіях АДХ № 063385. 
Таким чином, 08 квітня 2019 року, 09 квітня 2019 року, 10 квітня 2019 року, 11 квітня 2019 року, 12 квітня 2019 року, 15 квітня 2019 року позивач був відсутній на робочому місці з поважних причин, оскільки перебував на лікарняному. 
Згідно з довідкою Державного закладу «Всеукраїнського клінічного медико-реабілітаційного кардіохірургічного центру Міністерства охорони здоров`я» від 20 травня 2019 року ОСОБА_1 з 02 травня 2019 року до 17 травня 2019 року перебував на лікуванні в І к/відділенні ВКМРКЦ МОЗ України (т. 1, а. с. 128).
Згідно з наказом Університету від 18 січня 2019 року № 12-ОД для працівників, які працюють за п`ятиденним робочим тижнем перенесено робочий день з: вівторка 30 квітня 2019 року на суботу 13 квітня 2019 року; п`ятниці 10 травня 2019 року на суботу 18 травня 2019 року; понеділка 30 грудня 2019 року на суботу 21 грудня 2019 року; вівторка 31 грудня 2019 року на суботу 28 грудня 2019 року. 
Пунктом 2 наказу визначено, що працівники, які перебуватимуть 30 квітня 2019 року, 10 травня 2019 року, 30 грудня 2019 року та 31 грудня 2019 року у відпустці або будуть відсутні у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, мають працювати відповідно до встановленого графіка робочого часу, тобто 13 квітня 2018 року, 21 грудня 2018 року, та 28 грудня 2018 року для них мають бути робочими (т. 1, а. с. 131).
З урахуванням наведеного, підстави вважати 18 травня 2019 року робочим днем для позивача відсутні, а отже, відсутні підстави стверджувати про вчинення 18 травня 2019 року позивачем прогулу. 
Щодо відсутності позивача на робочому місці у період з 21 жовтня 2019 року до 28 травня 2020 року, позивач зазначав, що 21 жовтня 2019 року тимчасово виконувач обов`язків ректора Університету Скакун Ю. В. оголосила позивачеві про звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України - виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, з 21 жовтня 2019 року, у зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до Шевченківського районного суду міста Києва про поновлення його на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості із заробітної плати та листкам непрацездатності з виплати допомоги з тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання (справа № 761/44586/19) і лише 28 травня 2020 року в судовому засіданні в Шевченківському районному суді міста Києва під час розгляду справи № 761/44586/19, представник відповідача повідомив про те, що позивача не звільняли із займаної посади. 
Відповідачем вказані обставини не спростовані, у Шевченківському районному суді міста Києва дійсно перебуває на розгляді справа за позовом ОСОБА_1 до Університету, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавча дирекція Фонду соціального страхування України, ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до часу поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати та листкам непрацездатності з виплати допомоги з тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком, з яким позивач звернувся до суду 15 листопада 2019 року. 
Враховуючи викладене, відсутність позивача на робочому місці у період з 21 жовтня 2019 року до 28 травня 2020 року мала місце з поважних причин, оскільки фактично він вважав, що його було звільнено з посади з 21 жовтня 2019 року за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку з чим звернувся 15 листопада 2019 року до суду з позовом за захистом своїх трудових прав.  
Отже, встановивши, що позивач був відсутній на робочому місці у вказані в наказі про звільнення дати (періоди) від 04 червня 2020 року № 82-к, з поважних причин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що Університет мав підстави для звільнення ОСОБА_1 з роботи з 15 березня 2019 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. 
Крім того, відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. 
Таким чином, відповідач, звільняючи позивача з 15 березня 2019 року наказом від 04 червня 2020 року, частково порушив строки застосування дисциплінарного стягнення щодо застосування наслідків відсутності позивача на роботі за період, який перевищує шість місяців до винесення вказаного наказу.
Враховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а тому є підстави для визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення позивача на роботі. 
Доводи касаційної скарги Університету про те, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення керівника підприємства, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства. 
Встановлено, що позивач є головою Первинної профспілки Університету, яку легалізовано 25 червня 2019 року шляхом внесення відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Відповідач до Первинної профспілки Університету щодо отримання попередньої згоди на розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, не звертався, тому порушив вимоги частини першої статті 43 КЗпП України. 
Аргументи касаційної скарги Університету про те, що суди попередніх інстанцій неправильно провели розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поклали обов`язки суду на відповідача щодо надання не передбачених законом розрахунків, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
Оскільки позивач був звільнений з порушенням норм трудового законодавства, суди першої та апеляційної інстанцій, врахувавши положення статті 235 КЗпП України, постанову Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», довідку про середню заробітну плату (дохід) ОСОБА_1 від 07 липня 2021 року № 09-02-753 за два останні місяці перед звільненням, дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 411 326,76 грн. 
У постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі
№ 6-40цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15 та Верховного Суду від 02 серпня 2018 року у справі № 465/2454/16-ц (провадження № 61-902св18) зроблено висновок про те, що у справах про поновлення на роботі обов`язок доказування законності звільнення, в тому числі дотримання процедури звільнення, покладено на роботодавця. 
У касаційній скарзі Університету не зазначено в чому полягає помилковість розрахунку, проведеного судом, власного розрахунку не надано, тому Верховний Суд зазначені доводи до уваги не бере.
Доводи касаційної скарги Таврійського національного університету імені В. І. Вернадськогопро неврахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 грудня 2019 року у справі № 904/10956/16, а саме про те, що висновок суду не може ґрунтуватися на припущеннях та поясненнях однієї зі сторін, Верховний Суд відхиляє, оскільки саме на роботодавця покладено обов`язок доказування, що працівник був звільнений з дотриманням вимог трудового законодавства, а відповідачем не спростовано доводів позовної заяви про те, що тимчасово виконувач обов`язків ректора Університету Скакун Ю. В. оголосила позивачеві про звільнення з 21 жовтня 2019 року за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України.
Аргументи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16, від 22 вересня 2020 року у справі № 760/7037/17-ц, Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
У постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16, від 22 вересня 2020 року у справі № 760/7037/17-ц викладено правовий висновок про те, що «як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП України) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення».
У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі
№ 6-703цс15 зазначено, що «висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним».
Водночас у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що позивач не скоював прогулу у відповідні дні та періоди, що є самостійною підставою для поновлення його на роботі.
Тому не звернення суду до відповідного органу профспілки щодо надання згоди позивача на звільнення, не вплинуло на вирішення спору по суті. 
Доводи касаційної скарги та доповнення до неї також зводяться до власного тлумачення заявником норм права, до незгоди зі встановленими фактичними обставинами у справі та стосуються переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки виконання оскаржуваних судових рішень було зупинене ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2022 року, то у зв`язку із завершенням касаційного провадження виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 19 січня 2022 рокупідлягають поновленню.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2022 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 19 січня 2022 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
                                                                                                                        О. В. Ступак