ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 квітня 2023 р. 	Справа № 440/5898/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Кононенко З.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.08.2022 року, головуючий суддя І інстанції: С.С. Сич, м. Полтава, повний текст складено 17.08.22 року у справі № 440/5898/22
за позовом              ОСОБА_1  
до             Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області ,             Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області                     
про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №056650007343 від 20.04.2022 р. про відмову ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 в загальний трудовий стаж період роботи: з 01.04.1986 р. по 01.12.1998 р. водієм в Красноармійському ремонтно-транспорному підприємстві - 12 років 08 місяців 00 днів; з 03.12.1979 р. по 19.02.1980 р. навчання на курсах водіїв по направленню Красноармійського міськвоєнкомату - 02 місяці 16 днів, всього трудового стажу 12 років 10 місяців 16 днів, додавши його до зарахованого Пенсійним фондом трудового стажу 24 роки 02 місяці 21 день, разом 37 років 01 місяць 06 днів, що дає право на призначення пенсії за віком та призначити пенсію за віком з наступного дня після виповнення 60 років, а саме з 09 квітня 2022 року.  
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.08.2022 у справі № 440/5898/22 позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 20 квітня 2022 року №056650007343.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 09 квітня 2022 року, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи позивача з 01 квітня 1986 року по 01 грудня 1998 року на посадах у Красноармійському ремонтно-транспортному підприємстві, що 01 лютого 1994 року реорганізоване у Красноармійське орендне ремонтно-транспортне підприємство, яке 31 січня 1997 року перетворене у Відкрите акціонерне товариство "Красноармійський ремтехсервіс", та період навчання з 03 грудня 1979 року по 19 лютого 1980 року у Красноармійській автошколі ДОСААФ за програмою водія категорії "С".
Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу. Свою незгоду з рішенням суду обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.08.2022 у справі № 440/5898/22 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що до страхового стажу позивача не враховано періоди роботи з 01.04.1986 по 01.12.1998 в Красноармійському ремонтно-транспортному підприємстві згідно трудової книжки від 10.03.1979 серії НОМЕР_1 , оскільки в записі про звільнення наявні розбіжності між датою наказу про звільнення. Окрім того, не враховано період навчання з 03.12.1979 по 19.02.1980 на курсах водіїв по направленню Красноармійського міськвійськомату, оскільки відсутня інформація про присвоєння кваліфікації. Жодних інших документів на підтвердження спірних періодів роботи, передбачених Порядком № 637, ОСОБА_1 надано не було. Згідно поданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу, страховий стаж становить 24 роки 2 місяці 21 день, що недостатньо для призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-ІV. Вважає, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області   є правомірними, відповідач діяв в межах своєї компетенції та відповідно до вимог чинного законодавства. Тому відповідач вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими.  
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 13.04.2022 р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою про призначення пенсії за віком, що зареєстрована за №1327 (а.с. 36, 37), та з пакетом документів, перелік яких наведено у розписці-повідомленні та копії яких містяться у матеріалах справи. 
Відповідно до положень пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 в редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 №13-1 (далі - Порядок №22-1, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
З урахуванням принципу екстериторіальності заяву ОСОБА_1 від 13.04.2022 р. та поданий пакет документів в електронному вигляді передано на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.
20.04.2022 р. за результатами розгляду вказаної заяви ОСОБА_1 . Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №056650007343 (а.с. 12, 52), яким вирішено відмовити в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . В обґрунтування вказаного рішення зазначено, що пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", становить 60 років. Вік заявника 60 років. Необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", становить 29 років. Страховий стаж позивача становить 24 роки 2 місяці 21 день. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи згідно з трудовою книжкою з 01.04.1986 по 01.12.1998 в Красноармійському ремонтно-транспортному підприємстві, оскільки в записі про звільнення наявні розбіжності між датою звільнення та датою наказу про звільнення; період навчання з 03.12.1979 по 19.02.1980 на курсах водіїв по направленню Красноармійського міськвійськомату, оскільки відсутня інформація про присвоєння кваліфікації. Для зарахування: періоду роботи згідно з трудовою книжкою від 10.08.1979 НОМЕР_2 необхідно надати уточнюючу довідку, видану підприємством, на якому особа працювала, згідно первинних документів за час виконання роботи; періоду навчання з трудовою книжкою від 10.08.1979 НОМЕР_2 необхідно надати уточнюючу довідку з навчального закладу про тривалість навчання за денною формою, із зазначенням інформації про присвоєння відповідної кваліфікації.
Не погоджуючись із рішення про відмову в призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 20 квітня 2022 року №056650007343 про відмову в призначенні пенсії за віком позивачу, у зв`язку з відсутністю необхідного стажу, прийняте протиправно та підлягає скасуванню.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції на підставі наступного. 
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Конституцією України, Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII ) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
У відповідності до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
За приписами частини 1 статті 9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За змістом частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.
Таким чином, для призначення пенсії за віком позивач на час звернення із заявою про призначення пенсії за віком мав досягти 60 років та мати страховий стаж не менше 29 років.
Колегія суддів встановила, що на час звернення із заявою про призначення пенсії за віком від 13.04.2022 р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг 60 років (а.с. 5).
За розрахунком пенсійного органу на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії підтверджений страховий стаж ОСОБА_1 становить 24 роки 2 місяці 21 день (а.с. 51), про що також зазначено в оскаржуваному рішенні.
Підставою для відмови у призначенні пенсії за віком, оформленої рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 20.04.2022 р. №056650007343 (а.с. 52), стало незарахування до страхового стажу позивача:
- періоду роботи згідно з трудовою книжкою з 01.04.1986 р. по 01.12.1998 р. в Красноармійському ремонтно-транспортному підприємстві, оскільки в записі про звільнення наявні розбіжності між датою звільнення та датою наказу про звільнення;
- періоду навчання з 03.12.1979 р. по 19.02.1980 р. на курсах водіїв по направленню Красноармійського міськвійськомату, оскільки відсутня інформація про присвоєння кваліфікації.
Відповідно до статті 1 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Згідно з частиною першою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Наведене кореспондується з положенням частини другої статті 24 Закону №1058-IV, за якими страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
До 01.01.2004 р. порядок підтвердження стажу роботи був визначений статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII.
Згідно статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.          
На виконання зазначеної норми Закону, постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній (далі - Порядок № 637).
У пунктах 1 та 2 Порядку №637 зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до п. 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що страховий стаж підтверджується записами у трудовій книжці, і лише у випадку їх відсутності встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи та архівними установами, зокрема довідками, які містять відомості про періоди роботи. 
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №444/2480/16-а.
З трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 7-10) встановлено, у період з 01.04.1986 р. по 01.12.1998 р. він працював на різних посадах у Красноармійському ремонтно-транспортному підприємстві, що 01.02.1994 р. реорганізоване у Красноармійське орендне   ремонтно-транспортне підприємство, яке 31.01.1997 р. перетворене у відкрите акціонерне товариство "Красноармійський ремтехсервіс".
Так, у трудовій книжці позивача зазначено, що ОСОБА_1 01.04.1986 р. прийнятий підмінним водієм 3 класу в АТП Красноармійського ремонтно-транспортного підприємства в порядку переводу на підставі наказу №2-ОК від 01.04.1986 р. (запис №9), 10.10.1986 р. позивач переведений слюсарем-ремонтником 2 розряду - водієм 3 класу в ЛМРУ на підставі наказу №187-ОК від 11.10.1986 р. (запис №10), 23.09.1987 р. - переведений підмінним водієм 3 класу в АТП на підставі наказу №229-ОК від 23.09.1987 р. (запис № 11), 02.11.1987 р. ОСОБА_1 переведений водієм легкового автомобіля на підставі наказу №255-ОК від 02.11.1987 р. (запис №12), 01.03.1989 р. позивач переведений водієм легкового автомобіля на підставі наказу №25 від 01.03.1989 р. (запис №13), 21.06.1989 р. позивачу присвоєно 2 клас водія на підставі наказу №122 від 22.06.1989 р. (запис №14), 01.02.1994 р. Красноармійське РТП реорганізовано в Красноармійське орендне РТП на підставі наказу №3 від 01.02.1994 р. (запис №15), 31.01.1997 р. Красноармійське орендне ремонтно-транспортне підприємство перетворено у відкрите акціонерне товариство "Красноармійський ремтехсервіс" на підставі наказу №4 від 31.01.1997 р. (запис №16), 01.12.1998 р. ОСОБА_1 звільнений з роботи за власним бажанням відповідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №35-ОК від 12.05.1999 р. (запис №17).
Позивач у позовній заяві зазначив, що його звільнили "заднім числом", щоб зекономити фонд заробітної плати та податки, це звільнення він не оскаржував, а надати уточнюючу довідку позивач не має можливості через проведення бойових дій на території Донецької області.
При цьому, приписами ч. 3 ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Разом з тим, відповідно до положень Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, трудова книжка заповнюється адміністрацією підприємства.
Відповідно до пункту 1.1 Інструкції №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 2.2 Інструкції №58 встановлено, що заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем «кваліфікований робітник», «молодший спеціаліст», «бакалавр», «спеціаліст» та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.
До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Відповідно до пункту 2.4 Інструкції №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
З наведених норм права вбачається, що трудова книжка заповнюється роботодавцем і на працівника не покладено обов`язок перевірки правильності її заповнення. Працівник не може нести відповідальність за правильність записів у його трудовій книжці.
Певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 428/7863/17, від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а, від 04 вересня 2018 року у справі №423/1881/17, та від 16 квітня 2020 року у справі №159/4315/16-а.
Колегія суддів зазначає, що трудова книжка заповнюється роботодавцем і на працівника не покладено обов`язок перевірки правильності її заповнення, працівник не може нести відповідальність за правильність записів у його трудовій книжці.
В контексті наведеного колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції доречно звернув увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
При цьому, Пенсійний фонд не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Колегія суддів вважає, що така обставина як розбіжність між датою звільнення та датою видачі наказу про звільнення у трудовій книжці є формальною та не може бути підставою для органів Пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації її права на соціальний захист.
Відповідачами не надано до суду доказів на спростування факту роботи позивача з 01 квітня 1986 року по 01 грудня 1998 року на посадах у Красноармійському ремонтно-транспортному підприємстві, що з 01.02.1994 реорганізоване у Красноармійське орендне ремонтно-транспортне підприємство, яке   31.01.1997 перетворене у відкрите акціонерне товариство "Красноармійський ремтехсервіс".
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що період роботи позивача з 01 квітня 1986 року по 01 грудня 1998 року на посадах у Красноармійському ремонтно-транспортному підприємстві, що 01.02.1994 р. реорганізоване у Красноармійське орендне ремонтно-транспортне підприємство, яке 31.01.1997 р. перетворене у відкрите акціонерне товариство "Красноармійський ремтехсервіс", має бути включений до страхового стажу ОСОБА_1 , однак, безпідставно не був зарахований пенсійним органом до страхового стажу позивача, що призвело до помилкових висновків при прийнятті оспорюваного рішення.
Щодо незарахування Головним управлінням Пенсійного фонду України в у Хмельницькій області періоду навчання позивача з 03.12.1979 р. по 19.02.1980 р., колегія суддів зазначає наступне.
У трудовій книжці ОСОБА_1 наявний запис за №3 про навчання на курсах водіїв з 03.12.1979 по 19.02.1980 за направленням Красноармійського міськвоєнкомату (свідоцтво ДС №894890 від 19.02.1980) (а.с. 7).
На момент проходження позивачем курсів водіїв діяв Закон УРСР "Про народну освіту" від 01.10.1974 р.
Відповідно до частини 1 ст. 47 цього Закону для молоді, яка поступає на виробництво після закінчення загальноосвітньої школи, і для осіб, що працюють у народному господарстві і бажають здобути нову професію або підвищити кваліфікацію, організуються вечірні (змінні) професійно-технічні училища, а також курси, навчально-курсові комбінати та інші форми підготовки і підвищення кваліфікації безпосередньо на виробництві.
Частиною 4 статті 48 цього Закону визначено, що особам, які пройшли навчання з нової професії або підвищили кваліфікацію безпосередньо на виробництві і успішно склали кваліфікаційний екзамен, видається свідоцтво єдиної форми про здобуту спеціальність і присвоєний розряд, клас, категорію.
Відповідно до пункту "д" частини 3 статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Пунктом 8 Порядку №637 встановлено, що час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.
На підтвердження навчання на курсах водіїв позивачем надано суду засвідчену належним чином копію свідоцтва серії НОМЕР_3 , виданого ОСОБА_1 про те, що він навчався з 03.12.1979 р. по 23.02.1980 р. в Красноармійській автошколі ДОСААФ за програмою водія категорії "С" і на випускних іспитах відповідно акту №5 від 19.02.1980 р. отримав оцінки, що наведені у цьому свідоцтві (а.с. 13).
Таким чином, період навчання позивача на курсах водіїв з 03.12.1979 р. по 19.02.1980 р. підтверджений свідоцтвом серії НОМЕР_3 , виданим ОСОБА_1 , та записом №3 у трудовій книжці позивача, а тому має бути зарахований до стажу роботи позивача, проте, безпідставно не був зарахований Головним управлінням Пенсійного фонду України в у Хмельницькій області до страхового стажу позивача, що призвело до помилкових висновків при прийнятті спірного рішення.
З урахуванням неврахованих відповідачем до стажу роботи позивача зазначених вище періодів з 01 квітня 1986 року по 01 грудня 1998 року на посадах у Красноармійському ремонтно-транспортному підприємстві, що 01.02.1994 реорганізоване у Красноармійське орендне   ремонтно-транспортне підприємство, яке   31.01.1997 перетворене у відкрите акціонерне товариство "Красноармійський ремтехсервіс", та періоду навчання на курсах водіїв з 03 грудня 1979 року по 19 лютого 1980 року у Красноармійській автошколі ДОСААФ, станом на час звернення із заявою про призначення пенсії за віком позивач мав стаж роботи не менше 29 років та досяг 60 років, а тому мав право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 р. №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності відмови відповідача в зарахуванні до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком періоду роботи з 01 квітня 1986 року по 01 грудня 1998 року, та з 03 грудня 1979 року по 19 лютого 1980 року, оскільки усі необхідні відомості містяться в трудовій книжці позивача.
Довід апеляційної скарги, що зобов`язання пенсійного органу призначити пенсію є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача, колегія суддів не приймає, з наступних підстав. 
Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.
Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.
Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням владних дискреційних повноважень є закон і справедливість.
Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Комітетом Ради 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Відповідно до статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на    ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" та враховує положення "Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень", прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, а саме суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Разом з тим, пунктом 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.
Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Наведене повністю відповідає змісту ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною 4 якої визначене, що у випадку, визначеному п. 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Тобто, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, колегія суддів зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.
У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру.
Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.
Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
При цьому, колегією суддів враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 у справі №804/14800/14.
Отже, у разі наявності усіх документів, необхідних для призначення пенсії, прийняття рішення про призначення пенсії є обов`язком відповідача, що унеможливлює стверджувати про те, що за даних обставин суб`єкт владних повноважень здатен діяти на власний розсуд через відсутність у нього альтернативних шляхів вирішення питання.
За таких обставин, колегія суддів не приймає довід відповідача про те, що зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити пенсію за віком позивачеві є втручанням в дискреційні повноваження відповідача.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнаня протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 20 квітня 2022 року №056650007343 та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 09 квітня 2022 року, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи позивача з 01 квітня 1986 року по 01 грудня 1998 року на посадах у Красноармійському ремонтно-транспортному підприємстві, що 01 лютого 1994 року реорганізоване у Красноармійське орендне ремонтно-транспортне підприємство, яке 31 січня 1997 року перетворене у Відкрите акціонерне товариство "Красноармійський ремтехсервіс", та період навчання з 03 грудня 1979 року по 19 лютого 1980 року у Красноармійській автошколі ДОСААФ за програмою водія категорії "С".
Відповідно до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Колегія суддів зазначає, що відповідач, в порушення вимог ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не довів законність та обґрунтованість оспорюваного рішення, що є предметом оскарження позивачем.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.08.2022 у справі № 440/5898/22 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.  
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 17.08.2022 по справі № 440/5898/22 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва 	
Судді	   	В.А. Калиновський    З.О. Кононенко