03.05.23
22-ц/812/343/23
                                                           
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 483/630/22
 
Провадження № 22-ц/812/343/23
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,
із секретарем судового засідання – Богуславською О.М.,
за участю - позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідачки – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Рак Л.М. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів, -
В С Т А Н О В И В :

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів.
В обґрунтування своїх вимог зазначав, що у період з 16.03.2016 по 19.01.2021 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі.
Від шлюбу мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 ).
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17.12.2020 по справі № 483/1596/20 шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано.
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03.06.2020 по справі № 483/250/20 стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання сина - ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000,00 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.02.2022 і до досягнення дитиною повноліття.
З жовтня 2020 року дитина проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , повністю знаходиться на матеріальному забезпеченні батька.
Відповідачка в жовтні 2020 року виїхала з вказаної адреси, матеріальної допомоги не надає, не бере участі у виховуванні та утриманні дитини. Місце її проживання невідомо. Проте, до теперішнього часу з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти, які відповідачка використовує для особистих потреб.
Посилаючись на ст. 180, ч. 3 ст. 181, ч. 2 ст. 182, ч. 1 ст.183, ч. 2 ст.188, ч. 2 ст.191, ч. 2 ст.197 Сімейного кодексу України просив звільнити його від сплати аліментів на утримання малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , починаючи з 01.11.2020 року, а також стягнути        з ОСОБА_3 на його користь на утримання малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.11.2020 року.
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів – задоволено частково.
Звільнено ОСОБА_1 від сплати аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стягуються на підставі рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 червня 2020 року у справі № 483/250/20, починаючи з 17 серпня 2022 року.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 серпня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.
А також стягнуто судовий збір з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у розмірі 992 гривні 40 копійок, та в дохід держави – 992 гривні 40 копійок.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що частково не погоджується з ним, а саме в частині дати звільнення ОСОБА_1 від сплати аліментів 17.08.2022 року, а також в частині дати початку стягнення аліментів зі ОСОБА_3 – з 17.08.2022 року, та вважає, що рішення в цій частині підлягає зміні.
Зазначає, що при визначенні дати припинення стягнення аліментів з позивача та дати стягнення аліментів з відповідачки, суд першої інстанції не взяв до уваги найкращі інтереси дитини та інші обставини, що мають істотне значення.
Судом встановлено обставини, що після ухвалення рішення про стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки, дитина, починаючи з жовтня 2020 року проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться на його повному утриманні. Факт проживання дитини разом з батьком з жовтня 2020 року також встановлено постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 лютого 2022 року по справі №483/1701/20, яким було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 , з батьком ОСОБА_1 (а. с. 13-17).
Проте, на думку апелянта, суд першої інстанції не врахував в повній мірі цих обставин при прийнятті рішення в частині визначення дати звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів з відповідачки. При цьому не погоджується з висновком суду про те, що оскільки аліменти є поточними місячними платежами для поточного забезпечення потреб дитини, то звільнення позивача від сплати аліментів має бути з дати подання позову до суду, тобто з 17 серпня 2022 року, а не з 01 листопада 2020 року, про що просить позивач, як і стягнення аліментів з відповідачки, враховуючи вимоги ст. 191 СК України, відповідно до якої аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову та вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано ч. 1 ст. 191 СК України в частині визначення дати звільнення позивача від сплати аліментів та стягнення аліментів з відповідачки.
Обов`язок ОСОБА_1 сплатити аліменти за період з 01.11.2020 року по 17.08.2022 року на користь ОСОБА_5 за заочним рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 липня 2020 року про стягнення з позивача ОСОБА_1 аліментів на користь відповідачки ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн щомісячно, починаючи з 19 лютого 2020 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9-10) свідчить про порушення майнових прав та інтересів ОСОБА_1 , оскільки саме він має право розпоряджатися аліментами, які стягуються на утримання дитини.
Крім того, стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки в період з 01.11.2020 по 17.08.2022 суперечить найкращим інтересам дитини ОСОБА_4 . В указаний період з 01.11.2020 по 17.08.2022 мати ОСОБА_6 жодних грошей на дитину не сплачувала, не приймала участі в матеріальному забезпеченні дитини. Таким чином, отримання нею аліментів за період 01.11.2020 по 17.08.2022 значитиме, що батько буде змушений забрати в дитини кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, та відправити людині, яка жодної участі в утриманні та вихованні дитини не приймає.
В Постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року по справі № 711/8561/16- ц, провадження №61-21318св 18: «Верховний Суд наголошує на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІ1, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні».
Виходячи з викладеного, вважає, що дата припинення стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 має кореспондуватися саме з початком періоду проживання дитини з батьком - з жовтня 2020 року. Те ж саме стосується й стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 
ОСОБА_1 неодноразово наголошував на тому, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків, в позовній заяві та в судових засіданнях по справі №483/1701/20 щодо встановлення місця проживання дитини, в тому числі на засіданнях по справі №483/1701/20 в Миколаївському апеляційному суді. Неодноразово усно та письмово звертався до органів опіки та піклування з заявами, де просив вплинути на ОСОБА_7 та сприяти, щоб вона виконувала свій батьківський обов`язок, в тому числі щодо утримання дитини. Неодноразово позивач звертався до відповідачки особисто, щоб мати хоч якимось чином брала участь у вихованні та утриманні дитини, сплачувала аліменти. Вказані обставини підтверджуються заявами ОСОБА_1 до органів опіки та піклування.
В жовтні 2021 році ОСОБА_3 взагалі виїхала з міста Очаків. Повідомити свою адресу позивачу та дитині вона відмовилась. З жовтня 2021 року по теперішній час ОСОБА_3 бачила дитину всього один раз, що свідчить про ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, в тому числі щодо утримання дитини.
З початком збройної агресії РФ ОСОБА_3 виїхала за кордон та проживає в іншій країні, ніде не працює. Вказані обставини ОСОБА_3 повідомила суду. Адресу свого місцезнаходження назвати відмовляється. Жодних документів щодо свого місця перебування або доказів будь-якої участі у вихованні та утриманні дитини відповідачка не надала.
Вказане свідчить про те, що позивач вживав заходів щодо одержання аліментів з ОСОБА_3 , але не міг їх одержати у зв`язку з її ухиленням від їх сплати, що відповідно до ч.2 ст. 192 СК України є підставою для стягнення аліментів зі ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_4 саме с 01.11.2020 року.
В постанові Верховного Суду України від 21.05.2012р. у справі №6-20цс11 викладено правову позицію стосовно того, що положення ст. 4 ЦПК України, ст.16 ЦК України, які закріплюють, що права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, не узгоджуються зі ст. ст. 55,124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. 3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов`язковим для України. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Відтак відмова у позові у зв`язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється не допускається. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналіз ст.7 СК України, ст. 8, ч.3 ст. 11, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків.
У Конвенції про права дитини реалізовано принцип примату інтересів дитини понад усім. Ця Конвенція ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, її правові норми є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Таким чином вважає, що найкращим інтересам дитини відповідатиме припинення стягнення аліментів з позивача на утримання дитини ОСОБА_4 саме з 01.11.2020 року, як і стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 з відповідачки з 01.11.2020 року.
Враховуючи викладене, та керуючись ст. ст. 352, 354-356, 376 ЦПК України, ст. ст. ч.8 ст.7, ст.179-181, ст.191 СК України, ст. 8,10,11,12 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 3 Конвенції про права дитини, правовими висновками, викладеним в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року по справі № 711/8561/16-ц, провадження № 61-21318св18, Верховного Суду України від 21.05.2012р. у справі №6-20цс11, просить змінити рішення суду від 28 грудня 2022 року в частині дати, з якої суд вирішив звільнити ОСОБА_1 від сплати аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , що стягуються на підставі рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 червня 2020 року у справі № 483/250/20, з «17 серпня 2022 року» на «01 листопада 2020 року»; змінити дату, з якої суд вирішив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , з « ІНФОРМАЦІЯ_3 » на « ІНФОРМАЦІЯ_4 ». В іншій частині рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 грудня 2022 року залишити без змін.
Від представника відповідачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду від 28 грудня 2022 року є законним та обґрунтованим. В процесі розгляду цивільної справи суд першої інстанції не припустився порушень норм ні матеріального, ні процесуального права. Натомість апеляційна скарга на вищезазначене рішення не відповідає дійсним обставинам, які підтверджені доказами, дослідженими у порядку, встановленому ЦПК України, а тому не підлягає задоволенню.
Зазначає, що розмір та спосіб стягнення аліментів позивачем не оспорюється. Разом з тим, позивач обрав невірний спосіб захисту, оскільки він не звернувся до суду з вимогою про звільнення його від сплати заборгованості по аліментам за певний період, а просить припинити стягнення з нього аліментів з 01 листопада 2020 року та стягнути з відповідачки аліменти на його користь також з 01 листопада 2020 року.
Разом з тим, представник відповідачки вважає, що судом правомірно частково відмовлено в задоволенні позову позивача з підстав, викладених в рішенні, і вона з ним повністю погоджується. При цьому зазначає, що правовідносини, що є предметом спору між сторонами у справі, регулюються Сімейним законодавством України. 
Щодо дати присудження аліментів зазначає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - з дня подання такої заяви. Це прямо передбачено статтею 191 Сімейного кодексу України. При цьому немає значення, скільки часу пройшло від дня пред`явлення позову до його задоволення.
На вимоги про стягнення аліментів у судовому порядку не поширюється позовна давність, тобто позов може бути пред`явлено в будь-який момент протягом всього часу існування права на аліменти. Саме право на аліменти виникає у дитини з моменту її народження. Якщо один із батьків не бажає добровільно надавати утримання своїй дитині, інший з батьків з ким проживає дитина може пред`явити позов про стягнення аліментів на утримання дитини (заяву про видачу судового наказу), незалежно від строку, що минув з моменту виникнення цього права. Також не мають значення причини, з яких раніше не зверталися до суду з вимогою про стягнення аліментів.
Якщо позов (заява) подається до суду особисто, днем пред`явлення позову буде день прийняття його судом (засвідчується датою реєстрації). Якщо ж позов (заява) пред`являється не особисто, а відправляється поштою, днем пред`явлення позову (заяви) вважається календарна дата прийняття відповідного листа поштою, засвідчена на поштовому штемпелі, а не день надходження до суду (дата реєстрації вхідної документації судом).
Також представник відповідачки вказує, що позивач не завжди дбав про належне матеріальне забезпечення сина, саме тому з нього було примусово рішенням Очаківського міськрайонного суду від 03 червня 2020 року №483/250/20 стягнуто аліменти на утримання спільної дитини - сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.02.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Позивачем у позові було зазначено недостовірні дані про те, що до теперішнього часу з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти, які відповідачка використовує для особистих потреб. Це не відповідає дійсності, оскільки стягнуті з позивача за рішенням суду аліменти відповідачка жодного разу так і не отримала (жодної копійки), а до лютого 2022 року між сторонами тривав судовий спір про визначення місця проживання спільного сина і дитина не проживала весь цей час з матір`ю не з її власної волі. При цьому суд першої інстанції прийняв рішення у справі №483/1701/20 про проживання дитини саме з матір`ю, яке позивач оскаржив до апеляційного суду. І в подальшому обставини склалися так, що відповідачці ще до закінчення строку на касаційне оскарження рішення апеляційного суду, з яким вона категорично не згодна, довелося покинути країну, оскільки через збройну агресію РФ на території України з 24 лютого 2022 року разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , вона була змушена виїхати до іншої країни, а саме до Франції, де тимчасово проживає з 11 березня 2022 року зі статусом тимчасово потребуюча допомоги.
Також зазначає, що відповідачка жодним чином не уникала виконання своїх батьківських обов`язків і виїхала за кордон не з метою уникнення обов`язку по вихованню та утриманню спільної з позивачем дитини - неповнолітнього сина ОСОБА_8 , а після ІНФОРМАЦІЯ_6 , а саме з 11 березня 2022 року, що підтверджується письмовими доказами і причини виїзду з країни є поважними.
Спільного неповнолітнього сина сторін позивач не дозволив вивезти в безпечне місце з рідною матір`ю, хоча син просив його про це. Це той біль, з яким відповідачка живе щодня, не маючи змоги забрати та захистити рідну дитину, натикаючись на стіну нерозуміння та ображеного чоловічого самолюбства з боку позивача. Такою своєю поведінкою позивач постійно наражає сина на небезпеку, прикриваючись своїм положенням, щоб таким чином убезпечити себе і уникнути свого громадянського обов`язку, хоча фактично вихованням сина займається його мати, тобто, бабуся дитини. ОСОБА_10 , в якому мешкає дитина, весь цей час знаходиться під обстрілами і всі батьки по можливістю вже давно вивезли своїх дітей, але позивач ні сам не виїхав, ні не дав згоди відповідачці вивезти сина. А зараз виявилося, що позивачу дитина взагалі була потрібна лише через необхідність отримання в майбутньому на неї аліментів.
Крім цього, вказує, що позивачем як у позові так і в апеляційній скарзі зазначаються недостовірні дані про ухилення повністю, а тим більше про відмову від утримання відповідачкою власної дитини, з метою введення суду в оману та виставлення відповідачки у вигідному для нього світлі.
Проте, весь цей час позивач всіляко перешкоджав відповідачці у спілкуванні з дитиною, в тому числі за допомогою телефону, вносячи її номер до «Чорного списку», тим самим блокуючи її дзвінки, а до цього категорично відмовлявся давати дитині трубку, вселяючи синові, що він їй нібито не потрібен, що вона його покинула. При цьому позивач зазначає, що дбає про інтереси дитини, але в той же час свідомо позбавляє дитину спілкування з матір`ю. Не зважаючи на таку неприйнятну поведінку позивача, відповідачка все ж знаходила спосіб поговорити з власною дитиною через третіх осіб (докази додаються). При цьому періодично син скаржився на те, що йому страшно і просив його забрати, але позивач був категорично проти цього, не зважаючи на запропоновані відповідачкою варіанти, керуючись лише своїми власними амбіціями.
Крім того, відповідачка зазначила у відзиві на позовну заяву, що усвідомлюючи свій обов`язок по відношенню до дитини, не заперечувала проти стягнення з неї аліментів на утримання сина ОСОБА_8 , але була не згодна з розміром та способом їх стягнення. Також звертає увагу, що відповідачка, перебуваючи за кордоном, двічі 06 жовтня 2022 року та 16 грудня 2022 року висилала посилки з одягом для дитини орієнтовно на 500 євро, що складає близько 20000 гривень (що підтверджується відповідними доказами, в тому числі фотографією дитини у придбаному нею одязі), а також подарунок для сина на Новий рік. Крім офіційних аліментів вона, як і раніше, так і надалі продовжує купувати дитині речі відповідно до потреб, віку та сезону. Крім цього, відповідачка в подальшому має намір звернутись до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю.
Також вказує, що весь цей час відповідачка приймала активну участь у шкільному житті сина, що підтверджується письмовим поясненням голови батьківського комітету ОСОБА_11 про те, що матір дитини весь час була на зв`язку, є активним учасником батьківського чату, долучається до обговорення шкільних питань, в тому числі і що стосується фінансових питань, а також була на зв`язку з класним керівником неповнолітнього ОСОБА_8 стосовно навчального процесу та успішності, стану здоров`я, тощо.
Більше того, і до винесення судом рішення, і вже після його винесення відповідачка просила у позивача реквізити, куди б могла переказувати кошти на утримання спільної дитини, спочатку в добровільному порядку, а потім на підставі рішення суду, але той принципово не робить цього, щоб потім звинуватити відповідачку у не прийнятті участі у забезпеченні дитини, як робив це дотепер, не думаючи про інтереси дитини в першу чергу. З цього приводу відповідачка зверталася до державного виконавця Очаківського відділу державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Онянової О., в провадженні якої знаходиться виконавче провадження про стягнення аліментів з позивача, яка повідомила, що відкрити виконавче провадження за рішенням суду під час війни неможливо і в неї немає реквізитів від позивача, на які відповідачка мала б змогу сплачувати аліменти хоч добровільно, хоч на підставі судового рішення, а згодом їй стало відомо, що позивач має намір оскаржити рішення суду.
З приводу перешкоджання з боку позивача у спілкуванні з дитиною неодноразово зверталася до заступника мера міста ОСОБА_12 , до міської ради, до органу опіки та піклування Очаківської міської ради, спеціалісти які також спілкувалися з цього приводу з позивачем, виходили на місце, однак результату це не дало.
Також зазначає, що позивач у своєму позові просить стягувати з відповідачки аліменти, починаючи з 01.11.2020 року, посилаючись на ч. 2 ст.191 Сімейного кодексу України, згідно з якою аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивачем буде надано суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Проте відповідачка категорично не згодна, щоб аліменти з неї були стягнуті з 01.11.2020 року, оскільки по-перше, позивач не надав суду жодних доказів того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідачки, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останньої від їх сплати. Якщо особа не зверталась про призначення аліментів, то вважається, що інший з батьків належним чином виконував свої обов`язки по утриманню.
По-друге, у позивача була можливість і раніше звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідачки аліментів, як зробив він це у серпні 2022 року, навмисно не повідомивши позивачку про це, незважаючи на те, що йому відомий її новий номер телефону, оскільки вона дзвонила сину, дзвонила постійно колишній свекрусі, адреса місця проживання її батьків у м. Вознесенську, адресу яких відповідачка зазначила у позові для направлення туди документів. Він навмисне зробив це, щоб, знаючи про скрутне матеріальне становище відповідачки, зробити його ще гіршим.
Більше того, присудження аліментів не з дня подання позову, а з 01.11.2020 року призведе до необґрунтованого автоматичного утворення заборгованості зі сплати аліментів.
На підставі викладеного вважає, що апеляційна скарга на рішення суду від 28 грудня 2022 року задоволенню не підлягає.
Від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому він посилається на неправдивість відомостей, викладених в відзиві, а також на те, що 16.12.2021р. відповідачка звернулася до правоохоронних органів з заявою про ухилення позивача від сплати аліментів, що в межах цього кримінального провадження його постійно викликають до відділку поліції, що негативно впливає на психологічний стан батька та дитини. Банківські рахунки позивача в межах виконавчого провадження були заарештовані за ініціативою відповідачки, що також свідчить про її психологічний тиск на позивача та дитину. Тому вважає, що відповідачка не тільки не бажає сплачувати аліменти на утримання дитини, а навпаки бажає забрати гроші у сина та батька за той час, коли дитина жила з батьком.
В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги. Також пояснив, що на даний час арешт з його рахунків в межах виконавчого провадження знятий та йому дозволено керувати транспортним засобом.
Представник відповідачки не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення без змін, надавши пояснення аналогічні змісту відзиву на апеляційну скаргу.
Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.
Так, приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином сторін, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 16 березня 2016 року.
Заочним рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 липня 2020 року з позивача ОСОБА_1 стягнуто на користь відповідачки ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 19 лютого 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 лютого 2022 року було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком – позивачем ОСОБА_1 . 
Відповідно до виданої відділом забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг Очаківської міської ради довідки про склад сім`ї № 4454 від 23 грудня 2021 року, до складу сім`ї позивача ОСОБА_1 входить його син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Факт проживання дитини з позивачем також підтверджується актами про фактичне проживання особи, складеними 11 листопада 2020 року та 09 жовтня 2021 року за участю сусідів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , з яких вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживає з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_3 з жовтня 2020 року зареєстрована, але фактично не проживає.
Отже, після ухвалення рішення про стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки, дитина, починаючи з жовтня 2020 року проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться на його повному утриманні.
Проаналізувавши положення ст. 179, 181, 192, 273 СК України, суд дійшов висновку, що СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження та на підставі припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України лише вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження.
З аналізу вказаних норм закону вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини, не витрачає отримані нею аліменти на дитину, або ж у випадку, коли дитина з певного часу перебуває на утриманні іншого з батьків, з якого вже стягуються аліменти. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів. При цьому, обов`язок платника аліментів утримувати дитину не припиняється.
Стягнення на даний час аліментів з позивача свідчить про порушення його майнових прав та інтересів, оскільки саме він має право розпоряджатися грошовими коштами, що стягуються з нього в рахунок аліментів на утримання дитини, яка з жовтня 2020 року проживає з ним.
При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти – це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Таким чином, проживання дитини з батьком є обставиною, що має істотне значення, і є підставою для звільнення позивача від сплати аліментів.
Разом з тим, оскільки аліменти є поточними місячними платежами для поточного забезпечення потреб дитини, звільнення позивача від сплати аліментів має бути з дати подання позову до суду, тобто з 17 серпня 2022 року, а не з 01 листопада 2020 року, як просить позивач, як і стягнення аліментів з відповідачки, враховуючи вимоги ст. 191 СК України, відповідно до якої аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
З огляду на викладене, враховуючи те, що дитина проживає з батьком, проте існує обов`язкове до виконання рішення суду, яким з позивача на даний час стягуються аліменти на користь відповідачки на утримання сина, суд дійшов висновку про те, що позов є таким, що підлягає частковому задоволенню.
Рішення суду в частині звільнення позивача від сплати аліментів за рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 червня 2020 року у справі № 483/250/20 на користь відповідачки на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, ніким із учасників процесу в установленому законом порядку не оскаржене.
Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Даний правовий висновок неодноразово повторювався в і постановах Верховного Суду.
Тому рішення суду в зазначеній частині апеляційним судом не переглядається взагалі.
Переглядаючи рішення в оскаржуваній частині щодо дати, з якої слід стягнути аліменти з відповідачки та припинити стягнення аліментів з позивача, в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.
У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Частиною 1 статті 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Оскільки цей строк прямо передбачено законом, суд не вправі змінювати його на власний розсуд.
Що стосується стягнення аліментів за минулий період, а саме з 01 листопада 2020 року, слід зазначити наступне.
Відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивачем буде надано суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.
Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.
Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.
За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.
Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Матеріали справи не містять доказів, що позивач вживав до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідачки, та не надав доказів ухилення відповідачки від сплати аліментів в сенсі ч.2 ст.191 СК України.
Крім того, не зважаючи на посилання позивача в тексті позовної заяви на ч.2 ст. 191 СК України, в ній не викладені обставини, які свідчили б про те, що позивач вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідачки, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останньої від їх сплати. Фактично позов обґрунтовано тим, що оскільки син сторін постійно проживає з позивачем з жовтня 2020 року, а відповідачка не бере участі у його вихованні та утриманні, то аліменти слід стягнути з 01 листопада 2020року. Також позивач посилався, що відповідачка використовує аліменти, які стягнуті з нього за рішенням суду, для задоволення особистих потреб.
Отже, аналіз змісту заявлених позовних вимог (обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги) свідчить про те, що ним фактично не заявлено взагалі вимог про стягнення з відповідачки аліментів за минулий час в сенсі ч.2 ст.191 СК України.
Саме тому, відповідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину з відповідачки судом першої інстанції правомірно стягнуті з дня пред`явлення позову, оскільки позивач звернувся до суду із позовом 17 серпня 2022 року.

За такого посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що судом не було взято до уваги те, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідачки, але не міг їх одержати у зв`язку з її ухиленням від їх сплати, що відповідно до ч.2 ст. 192 СК України є підставою для стягнення аліментів зі ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_4 саме з 01.11.2020 року, не відповідає матеріалам справи. 
При цьому колегія суддів враховує, що надані до суду позивачем докази свідчать про наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання сина, який перебував на розгляді у судах з листопада 2020 року до лютого 2022 року. Однак, належних та допустимих доказів того, що позивач в цей період часу та після остаточного рішення про визначення місця проживання дитини з ним (04 лютого 2022р.) вчиняв дії щодо одержання аліментів з відповідачки, та про неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останньої від їх сплати, позивачем суду надано не було, а відповідачка даний факт категорично заперечує та навпаки наполягає на тому, що вона придбавала необхідні речі для сина, що і до винесення судом рішення і вже після його винесення просила у позивача реквізити, куди б могла переказувати кошти на утримання спільної дитини, спочатку в добровільному порядку, а потім на підставі рішення суду, але він принципово не робить цього, щоб потім звинуватити відповідачку у не прийнятті участі у забезпеченні дитини, що з цього приводу відповідачка зверталася до державного виконавця Очаківського відділу державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Дані ствердження відповідачки матеріалами справи не спростовані.
Не знайшло свого підтвердження в суді також посилання позивача в позові на те, що відповідачка отримує аліменти на утримання сина за рішенням суду, але використовує їх для особистих потреб, а не за цільовим призначенням, оскільки як пояснив позивач в суді апеляційної інстанції він взагалі не сплачував аліменти за рішенням суду, на чому і наполягала відповідачка в відзиві на апеляційну скаргу.
Переглядаючи рішення суду в частині вимог про звільнення позивача від сплати аліментів з 01 листопада 2020 року, колегія суддів виходить з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 липня 2020 року з позивача ОСОБА_1 стягнуто на користь відповідачки ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 19 лютого 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 лютого 2022 року було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком – позивачем ОСОБА_1 .
Також матеріалами справи підтверджено, що син сторін ОСОБА_8 з жовтня 2020 року проживає з позивачем. 
Отже, після ухвалення рішення про стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки, дитина, починаючи з жовтня 2020 року, проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться на його повному утриманні.
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).
Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.
Вирішуючи спір у справі в частині позовних вимог про звільнення від сплати аліментів, суд першої інстанцій виходив із того, що у жовтні 2020 року настали певні обставини, тобто фактичне проживання дитини з особою, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання цієї ж дитини на користь особи, з якою дитина на час ухвалення рішення про стягнення аліментів проживала, і настання цих обставин впливає на припинення ОСОБА_1 сплати періодичних платежів (аліментів) на утримання сина.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вирішив цей спір на підставі належним чином досліджених доказів і встановлених обставин справи та, урахувавши інтереси дитини, для благополуччя та повноцінного розвитку якої необхідним є забезпечення її коштами одним із батьків у незалежності від наявності між ними спору щодо особи-платника аліментів, дійшов висновку про стягнення з матері на користь батька аліментів на утримання сина та про звільнення батька від зобов`язання сплачувати аліменти за рішенням суду і рішення суду в цій частині сторонами не оскаржується.
За змістом зазначених норм права пред`явлення позову про звільнення від сплати аліментів є правом, а не обов`язком платника аліментів, яким він може і не скористатися, не зважаючи на наявність обставин, які надають йому таке право.
СК України на відміну від ст. 191 СК України не містить категоричної вказівки на те, з якого часу має припинятися стягнення аліментів у разі пред`явлення до суду такого позову. В той же час саме по собі звільнення (припинення) стягнення аліментів за рішенням суду на користь іншого з батьків, не звільняє особу від її особистого обов`язку по утриманню дитини.
Тому з урахуванням конкретних обставин у даній справі та якнайкращих інтересів дитини на отримання утримання від обох батьків, беручи до уваги те, що аліменти на утримання сина сторін з відповідачки обґрунтовано стягнуті судом з 17 серпня 2022року (з дня пред`явлення позивачем позову), то і звільнення його від сплати аліментів повинно бути з дня пред`явлення позову у даній справі, а саме з 17 серпня 2022р. 
При цьому колегія суддів враховує також те, що сімейне законодавство, а саме ст. 197 СК України передбачає можливість вирішення питання про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами з урахуванням його матеріального та сімейного стану, у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Зазначена норма не встановлює вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, однією з обставин, яка підлягає доказуванню у такій справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. 
Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів.
Частиною восьмою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Отже, позивач вправі звернутися до суду із заявою щодо розміру, способу виконання рішення суду зі сплати аліментів чи звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, проте з таким позовом у даній справі позивач не звертався і дані обставини не були предметом розгляду суду першої інстанції.
З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги в межах заявлених позовних вимог не є підставою для зміни рішення  суду у даній справі стосовно дати стягнення аліментів з відповідачки на утримання сина  ОСОБА_8 та звільнення позивача від сплати аліментів за рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 липня 2020 року.
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,- 
П О С Т А Н О В И Л А: 
 Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий
Судді

Повний текст постанови складено 04 травня 2023 року