Справа № 161/15539/22 	Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М. 	
Провадження № 22-ц/802/505/23  	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
17 травня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Черняк О.В.,
представника відповідача Довгу Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Волинського національного університету імені Лесі Українки про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення  середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою відповідача Волинського національного університету імені Лесі Українки на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2023 року ,

                                          В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача Волинського національного університету імені Лесі Українки про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Позов обґрунтовує тим, що 07 жовтня 2005 року вона була призначена на посаду соціолога науково-методичного відділу бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки, а з 01 червня 2020 року була переведена на посаду методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки. Наказом ректора Волинського національного університету імені Лесі Українки № 278/к від 23 вересня 2022 року її звільнено з посади методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки з 03 жовтня 2022 року в зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки роботодавець не виконав вимоги ст. 42 КЗпП України та не врахував, що вона працює в бібліотеці університету з 2005 року, на її утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей. Крім того, з 01 вересня 2021 року вона навчається без відриву від виробництва у відокремленому структурному підрозділі закладу вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» за спеціальністю інформаційна, бібліотечна та архівна справа.
На підставі наведеного позивач просить поновити її на посаді методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки, стягнути з Волинського національного університету імені Лесі Українки середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2023 року позов задоволено.
Ухвалено скасувати наказ ректора Волинського національного університету імені Лесі Українки № 278/к від 23 вересня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки з 03 жовтня 2022 року.
Стягнуто з ВНУ імені Лесі Українки в користь ОСОБА_1 21 760, 44 грн  середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки з 03 жовтня 2022 року допущено до негайного виконання.
Не погоджуючись із рішеннями суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В письмовому відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Заслухавши представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наказ ректора Волинського національного університету імені Лесі Українки № 278/к від 23 вересня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників є таким, що виданий з порушенням вимог закону, прав і законних інтересів позивача, а тому підлягає скасуванню з поновленням ОСОБА_1 на посаді методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд зазначив, що відповідачем не запропоновано позивач усіх наявних посад зокрема: методиста першої категорії відділу обслуговування бібліотеки .
Такі висновки суду першої інстанції є помилковими оскільки зроблені з порушенням норм матеріального права.
Частиною першою статті 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.( п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України).
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 07 липня 2005 року по 14 квітня 2018 року працювала на посаді соціолога науково-методичного відділу бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки. З 15 квітня 2018 року ОСОБА_1 переведена на посаду методиста (0,5 ставки) відділу обслуговування (абонементу) бібліотеки. 01 червня 2020 року ОСОБА_1 переведена на посаду методиста (0,5 ставки) сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки. Наведене підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а. с. 8- 11).
Відповідно до наказу ректора Волинського національного університету імені Лесі Українки № 131/к від 30 червня 2022 року «Про внесення змін до штатного розпису» з метою оптимізації роботи бібліотеки, раціоналізації робочих місць працівників бібліотеки вирішено скоротити ряд посад зі штатного розпису, серед яких, була посада методиста І категорії сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки (а. с. 59-60).
Наказом ректора Волинського національного університету імені Лесі Українки № 156/ к від 07 липня 2022 року «Про попередження працівників про заплановане звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату» визначено осіб, яким необхідно підготовити письмові повідомлення про наступне вивільнення з пропозицією про переведення на вакантні посади (за наявності), серед яких значиться ОСОБА_1 (а. с. 61-62).
Установлено, що 12 липня 2022 року ОСОБА_1 отримала повідомлення про заплановане вивільнення, в якому зазначено, що у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки ОСОБА_1 попереджається про наступне звільнення з посади методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 03 жовтня 2022 року. У цьому повідомленні ОСОБА_1 роботодавець пропонує вакантні посади: сторожа гуртожитку, сторожа навчального корпусу, сторожа навчально-лабораторного корпусу (а. с. 63).
09 вересня 2022 року ОСОБА_1 письмово підтвердила відмову від запропонованої роботодавцем посади соціолога (0,5 ставки) навчально-методичного відділу забезпечення якості вищої освіти (а. с. 64).
12 вересня 2022 року роботодавцем запропоновано ОСОБА_1 такі вакантні посади: старшого лаборанта кафедри економіки, підприємництва та маркетингу старшого лаборанта кафедри фізичної терапії та ерготерапії; старшого лаборанта кафедри анатомії людини; лаборанта кафедри менеджменту та адміністрування; прибиральниці та сторожа. Від указаних вакансій ОСОБА_1 відмовилась (а. с. 65).
28 вересня 2022 року роботодавцем запропоновано ОСОБА_1 посаду прибиральниці службових приміщень, від якої позивач також відмовилась (а. с. 66).
Наказом ректора Волинського національного університету імені Лесі Українки № 278/к від 23 вересня 2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади методиста (0,5 ставки) сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки з 03 жовтня 2022 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 7).
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.
При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. 
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти, як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
Законодавство не вимагається будь-яке техніко-економічне обґрунтування рішення про скорочення штату працівників, а тому питання про  доцільності прийняття такого рішень не може бути предметом розгляду в суді. Зміни в організації виробництва праці скорочення чисельності або штату працівників є безумовним правом підприємства, яким він може скористатись в будь-який час.
Прийняття такого рішення є виключно компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ним органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою.
Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлено, зокрема вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшення обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи , організації тощо.
Умовою для звільнення у зв`язку з скороченням штату працівників є наявність змін в організації виробництва і праці.
Наказом ректора Волинського національного університету імені Лесі Українки № 131/к від 30 червня 2022 року «Про внесення змін до штатного розпису» з метою оптимізації роботи бібліотеки, раціоналізації робочих місць працівників бібліотеки вирішено скоротити ряд посад зі штатного розпису, серед яких, є посада методиста І категорії сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки (а. с. 59-60).
Відповідно до документа про вищу освічу ОСОБА_1 закінчувала інститут соціальних наук за спеціальністю соціолог ( а.с.16).
Роботодавцем позивачу було запропоновано вакантну посаду соціолога за її освітою та кваліфікацією, від якої вона відмовилася. Також, ОСОБА_1 було запропоновано інші наявні посади, і ці також не були нею прийнятті. Вказані обставини підтверджені належними доказами та позивачем не заперечувались.
Займана позивачем і ОСОБА_2 посада методиста була повністю скорочена, у зв`язку із чим жоден працівник не міг залишитися працювати на ній, а тому для роботодавця не було необхідності визначати коло осіб, які мають переважне право на залишення на цій посаді (роботі).
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 зазначено, що при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота».
Верховний Суд у постанові від 27 липня 2022 року у справі № 234/4623/20 зазначав, що у першу чергу пропонується робота за відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає, інша робота (як вакантна посада, що відповідає кваліфікації працівника, так і вакантна, посада, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або з нижчі за рівнем оплати праці), яку працівник може виконувати з урахуванням стану здоров`я. З такою пропозицією роботодавець повинен звертатися до працівника не лише при попередженні про наступне звільнення, але й протягом усього строку попередження, якщо на підприємстві заявляються нові вакансії (наприклад, при звільненні працівників інших категорій). При цьому можуть пропонуватися і виконання роботи за строковими трудовим и договорами (наприклад, на час відпустки по догляду за дитиною іншого працівника), роботу на умовах неповного робочого часу тощо. Невиконання цього правила свідчить про неналежне виконання роботодавцем своїх обов`язків.
Законодавець, покладаючи на роботодавця обов`язок працевлаштувати працівника, встановив, що роботодавець, у випадку наявності, повинен запропонувати такому працівнику посаду, що відповідає його професії та кваліфікації. Виключно, за умови відсутності такої посади, роботодавець має запропонувати інші наявні вакантні посади, які працівник може виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду.
Чинне законодавство не зобов`язує роботодавця задовольняти особисті бажання (потреби) працівника по зайняттю тієї чи іншої посади, коли останнім було запропоновано посаду, що відповідала її професії (спеціалізації), кваліфікації та досвіду.
В матеріалах справи міститься довідка № 03-24/01/476 від 28.02.2023, видана Університетом, якою стверджувався факт наявності в ОСОБА_1 спеціалізації «Соціологія» із здобутим ступенем освіти - спеціаліст. Також, у довідці зазначалося, що остання працювала в Університеті з 07.10.2005 року по 15.04.2018 року на посаді соціолога науково-методичного відділу бібліотеки. Тобто, стаж та досвід її роботи на посаді соціолога становив 12,5 років. Наведені у довідці обставини стверджуються відповідними записами трудової книжки ОСОБА_1 , та останньою не спростовувалися під час судових засідань.
На виконання положень ст. 49-2 КЗпП, ВНУ імені Лесі Українки 12.07.2022 року було запропоновано три вакантні на той час посади, однак пропозицій про переведення на ці посади вона не прийняла.
При цьому, повторно, 09.09.2022 року, коли з`явилася вакантна посада соціолога в Університеті, ОСОБА_1 було запропоновано її зайняти, а саме: посаду соціолога (0.5 ставки) навчально-методичного відділу забезпечення якості вищої освіти. Вказана посада відповідала її кваліфікації, спеціальності та досвіду роботи в Університеті понад 12 років. Однак, і від цієї пропозиції позивач відмовилась.
Беручи до уваги усі запропоновані роботодавцем вакантні посади, колегія суддів приходить до висновку, що роботодавець виконав обов`язок по можливому працевлаштуванню ОСОБА_1 , у зв`язку з скороченням посади , яку вона обіймала. 
З врахуванням викладеного колегія судді приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково вважав, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем належним чином не були виконані вимоги ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗп П України.
Правові висновки Верховного Суду, на які послався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, не можуть буту застосовані у даній справі, оскільки викладенні у справах правовідносини у яких  є відмінними від правовідносин у даній справі. Зокрема у вказаних постановах надано оцінку щодо необхідності запропонувати усі вакантні посади, у тих випадках, коли у роботодавця було відсутня вакантна посада, що відповідала б спеціалізації та кваліфікації працівника, що не відповідає ситуації, що склалась у даній справі.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що у відповідача не виникло обов`язку пропонувати усі наявні посади в Університеті, а зокрема: посаду методиста І категорії відділу обслуговування бібліотеки, так як ОСОБА_1 було запропоновано усі вакантні посади, що відповідала її диплому про освіту, кваліфікації та досвіду роботи.
Відхиляючи доводи відповідача про виконання роботодавцем вимог ст. 49-2 КЗпП (запропонував посаду соціолога), суду вказав про те, що університет був зобов`язаний запропонувати ОСОБА_1 вакантні посади, які вона могла обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому суд констатував, що кваліфікація ОСОБА_1 відповідала кваліфікаційним вимогам до посади методиста І категорії відділу обслуговування бібліотеки, а тому остання повинна була бути запропонованою ОСОБА_1 .
На думку колегії суддів  такі висновки є помилковими. 
Відповідно до розділу 3 Класифікатору професій ДК 003:2010, затвердженого наказом Держспоживстандарту України 28.07.2010 № 327, під кваліфікацією розуміють здатність виконувати завдання та обов`язки відповідної роботи. У дипломі спеціаліста (молодшого спеціаліста.) чи іншому документі про професійну підготовку кваліфікація визначається через назву професії (інженер-механік, економіст, токар, секретар-стенографіст тощо). Під професією розуміють здатність виконувати подібні роботи, які вимагають від особи певної кваліфікації. Робота є статистичною одиницею, що класифікується відповідно до кваліфікації, необхідної для її виконання. Кваліфікація визначається рівнем освіти та спеціалізацією.
Відповідно до п. 5.1 посадової інструкції методиста І категорії відділу обслуговування бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки встановлено кваліфікаційні вимоги методиста І категорії: повна або базова вища освіта відповідного напрям у підготовки та підвищення кваліфікації. Стале роботи за професією методиста 2 категорії для спеціаліста - не менше 1 року, бакалавра, молодшого спеціаліста - не менше — 2 років. Виявляє ґрунтовну професійну компетенцію, добре володіє ефективними формами організації роботи бібліотеки як інформаційного центру, досягає результатів у виконані завдань, відзначається загальною культурою та моральними якостями, що підтверджено результатами атестації.
Отже, для зайняття посади методиста І категорії відділу обслуговування бібліотеки потрібно мати диплом про повну або базову вищу освіту із напрямом бібліотечної справи, підвищення кваліфікації, відповідний досвід та при цьому професійна компетентність мас бути підтверджена результатами атестації.
Із зазначених кваліфікаційних вимог ОСОБА_1 мала тільки досвід роботи на посаді методиста сектору абонементу відділу обслуговування, не маючи ні диплому спеціаліста (бакалавра, молодшого спеціаліста) у бібліотечній справі, ні підвищення кваліфікації по цьому напрямку, ні проходження атестації . За наведених обставин Луцький міськрайонний суд Волинської області дійшов безпідставних висновків про те, що позивач відповідала кваліфікаційним вимогам посади І категорії відділу обслуговування бібліотеки.
Невідповідність кваліфікації ОСОБА_1 кваліфікаційним вимогам до посади методиста І категорії відділу обслуговування бібліотеки додатково звільняла роботодавця від обов`язку пропонувати цю посаду позивачу за наявності вакантних посад , які відповідали її кваліфікації.
Крім того, в суді апеляційної інстанції представник відповідача вказувала, що проводячи процедуру скорочення штату та чисельності працівників ВНУ імені Лесі Українки, намагався забезпечити усіх працівників, які підпадали під скорочення відповідною їх кваліфікації роботою. При скорочені посади, яку обіймали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було враховано, що позивачу роботодавець міг запропонувати декілька альтернативних посад, які безпосередньо відповідали її кваліфікації, натомість ОСОБА_2 могла бути запропонована лише нововведена посада методиста І категорії відділу обслуговування бібліотеки. На думку колегії суддів такі дії відповідача є правомірними та виправданими в ситуації, що склалась. При цьому роботодавцем цілком підставно враховано, що ОСОБА_2 підтвердила свою кваліфікацію пройшовши відповідну атестацію та має загальний стаж роботи 22 роки в т.ч. на посаді методиста. 
Враховуючи зазначене апеляційний суд приходить до висновку, що роботодавцем було дотримано усіх вимог щодо вивільнення працівника у зв`язку з скороченням штату, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Оскільки висновки суду першої інстанції про задоволення позову зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги судові витрати в розмірі 1488, 60 грн за позовну вимогу про скасування наказу та поновлення на роботі підлягають компенсації відповідачу за рахунок держави, оскільки позивач відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. Інша частина  судових витрат в розмірі в розмірі 1488, 60 гривень підлягає стягненню з позивача на користь відповідача за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за вимушених прогул. 
Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд   

                                                 У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача Волинського національного університету імені Лесі Українки задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня  2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Волинського національного університету імені Лесі Українки про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення  середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в користь Волинського національного університету імені Лесі Українки (ЄДРПОУ 02125102) 1488 (одну тисячу чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 копійок сплаченого судового збору.
Компенсувати за рахунок держави в порядку встановленого Кабінетом Міністрів України Волинському національного університету імені Лесі Українки (ЄДРПОУ 02125102)  1488 (одну тисячу чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 копійок сплаченого судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: