Справа № 136/349/22
Провадження № 22-ц/801/719/2023
Категорія: 20
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року	Справа № 136/349/22	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя – доповідач),
суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,
секретар судового засідання Куленко О. В.,
учасники справи: 
позивачі : керівник Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, , Вінницька обласна прокуратура (особа яка подала апеляційну скаргу),
відповідачі – Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Приватне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма Нападівська»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою Вінницької обласної прокуратури на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 25 січня 2023 року, ухвалене у складі судді Кривенка Д. Т. у м. Липовці, повне рішення складено 03 лютого 2023 року,
встановив:
У березні 2022 року керівник Немирівської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області звернувся до суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (надалі – ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – Приватне сільськогосподарське підприємство "Агрофірма Нападівська" про визнання незаконним наказу та витребування земельної ділянки.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами вивчення стану законності при розпорядженні земельними ділянками державної форми власності на території Липовецької територіальної громади прокурором було виявлено порушення земельного законодавства. Так, наказом ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-2932/15-20-СГ від 04 лютого 2020 року затверджено проект землеустрою про відведення у власність відповідачу ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області та надано йому у власність земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером 0522283800:03:000:2714. 
На підставі зазначеного наказу 07 лютого 2020 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на вказану земельну ділянку, а 16 квітня 2020 року відчужив її за договором купівлі-продажу відповідачу ОСОБА_2 , який на підставі договору від 27 січня 2021 року передав її в оренду ПСП «Агрофірма Нападівська».
Проте у ході перевірок прокуратура виявила, що наказом ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-23804/15-19-СГ від 16 грудня 2019 року ОСОБА_1 вже була безоплатно передана у власність земельна ділянка площею 2,0 га з кадастровим номером 0522884600:10:002:0393 на території Немерченської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства, відтак отримання земельної ділянки з кадастровим номером 0522283800:03:000:2714 суперечить положенням ч. 4 ст. 116, ч. 1 ст. 121 ЗК України, якими передбачено право громадян України на передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності один раз по кожному виду цільового призначення.
У відповідь на листи прокурора Липовецька міська рада повідомила, що заходи, спрямовані на поновлення порушених інтересів територіальної громади не вживались. Іншим листом Липовецька міська рада повідомила прокурора про те, що для поновлення порушених інтересів територіальної громади до суду з відповідним позовом не зверталась і для поновлення порушених інтересів територіальної громади не має змоги звернутись до суду у зв`язку з відсутністю коштів у місцевому бюджеті на сплату судового збору.
Тому оскільки земельна ділянка із кадастровим номером 0522283800:03:000:2714 вибула із державної власності внаслідок незаконного отримання її у власність ОСОБА_1 , який у подальшому відчужив її ОСОБА_2 , а Липовецька міська рада тривалий час не вживає жодних заходів, спрямованих на поновлення інтересів територіальної громади, позивач в інтересах держави просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-2932/15-20-СГ від 04 лютого 2020 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером 0522283800:03:000:2714 для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами с. Нападівка Липовецької територіальної громади Вінницького району Вінницької області; витребувати у ОСОБА_2 на користь Липовецької територіальної громади в особі Липовецької міської ради земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером 0522283800:03:000:2714 для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами с. Нападівка Липовецької територіальної громади Вінницького р-ну Вінницької обл.; вирішити питання судових витрат.
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 25 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. 
У рішенні суд зазначив, що ОСОБА_1 дійсно вже отримував земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства безоплатно на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-23804/15-19-СГ від 16 грудня 2019 року, використавши тим самим своє право на це. Проте не може бути задоволена вимога про скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-2932/15-20-СГ від 04 лютого 2020 року, на підставі якого відповідач ОСОБА_1 повторно отримав безоплатно у власність земельну ділянку з таким самим цільовим призначенням, оскільки наказ як акт індивідуальної дії вичерпав свою дію та був реалізований під час державної реєстрації ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, а тому така вимога є неналежним способом захисту та може бути предметом оцінки за умови наявності позовної вимоги про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а така вимога позивачем не заявлялася.
Також суд зазначив, що з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, витребування у ОСОБА_2 земельної ділянки як у добросовісного набувача, який придбав її на підставі договору купівлі-продажу у ОСОБА_1 , покладе на нього надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою грошових коштів та призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд вказав, що наведена в позовній заяві підстава для пред`явлення позову прокурором (відсутність коштів на сплату судового збору Липовецькою міською радою) не є передбаченою законом підставою для представництва прокурором інтересів держави в особі Липовецької міської ради. 
Не погодившись з таким рішенням, Вінницька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 25 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю та вирішити питання судових витрат.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність повноважень прокуратури на представництво інтересів держави у цій справі, оскільки бездіяльність Липовецької міської ради позивачем була доведена, а земля є власністю народу України, тому прокурор вправі пред`являти такий позов. 
Оспорюваний наказ ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-2932/15-20-СГ від 04 лютого 2020 року суперечить актам цивільного законодавства і порушує інтереси держави, а тому є незаконним та підлягає скасуванню, адже особа не може двічі набути право на безоплатну приватизацію земельної ділянки з одним і тим самим цільовим призначенням.
Вимога про витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_2 є обґрунтованою на підставі положень ст. 388 ЦК України, оскільки він придбав її у особи, яка не мала права отримувати її у власність та відчужувати та яка набула її у власність незаконно. ОСОБА_2 не позбавлений можливості звернутися з вимогою про відшкодування завданих витребуванням збитків до продавця відповідача ОСОБА_1 .
Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Від решти учасників відзиви на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надійшли.
У судове засідання до апеляційного суду з`явилася прокурор Гупяк О. В., апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.
Також з`явився представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Щавінський К. С., проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити рішення суду без змін.
Решта учасників справи до апеляційного суду не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справу повідомлялися належним чином.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не у повній мірі відповідає вимогам закону.
По справі встановлено такі обставини:
На підставі заяви ОСОБА_1 від 19 жовтня 2019 року (том 1, а. с. 145) ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області було видано наказ № 2-23804/15-19-СГ від 16 грудня 2019 року, яким ОСОБА_1 надано у власність ділянку із земель державної власності сільськогосподарського призначення, розташовану на території Немерченської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області площею 2,0 га із кадастровим номером 0522884600:10:002:0393 для ведення особистого селянського господарства (том 1, а. с. 40).
17 січня 2020 року ОСОБА_1 відчужив вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Носовим В. В. (том, 1, а. с. 44-47).
На підставі клопотання ОСОБА_1 від 23 січня 2020 року (том1, а. с. 146) ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області було видано наказ № 2-2932/15-20-СГ від 04 лютого 2020 року про надання ОСОБА_1 у власність ділянки із земель державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області площею 2,0 га із кадастровим номером 0522283800:03:000:2714 для ведення особистого селянського господарства (том 1, а. с. 33).
07 лютого 2020 року державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради Бірюк М. А., на підставі вищевказаного наказу зареєстровано право власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 (том 1, а. с.38).
16 квітня 2020 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Мельник М. В., ОСОБА_1 відчужив вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_2 (том, 1, а. с. 34-36).
28 січня 2022 року Немирівська окружна прокуратура направила лист голові Липовецької міської ради про виявлене порушення норм земельного законодавства для з`ясування питання чи подано або заплановано подання нею позову до суду та чи не заперечує Липовецька міська рада проти звернення із таким позовом прокурором (том 1, а. с. 29).
Листом від 31 січня 2022 року Липовецька міська рада повідомила позивача про те, що їй не були відомі такі обставини, з позовом до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вони не звертались та не заперечують проти подання такого позову прокуратурою (том 1, а. с. 30).
10 лютого 2022 року Немирівська окружна прокуратура знову направила лист голові Липовецької міської ради, у якому ставила питання чи будуть вживатися нею заходи із вищевказаних питань (том 1, а. с. 31), на що отримала відповідь від 14 лютого 2022 року, що у зв`язку із недостатнім фінансуванням витрат на судові збори, міська рада не буде вживати заходи щодо повернення земельної ділянки у комунальну власність шляхом звернення до суду про її витребування (том 1, а. с. 32).
Між сторонами виник спір про визнання незаконним наказу про надання земельної ділянки у власність та витребування земельної ділянки.
Оцінка аргументів , викладених в апеляційній скарзі щодо повноважень прокурора на подання позову в інтересах держави.
Однією з підстав для відмови у позові суд першої інстанції зазначив те, що прокурором не наведено достатніх аргументів для представництва прокурором держави в особі Липовецької міської ради, а бездіяльність міської ради та відсутність коштів на сплату судового збору за подання позову не можуть слугувати обґрунтованою причиною звернення прокурора до суд з цим позовом.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02).
У частинах першій, третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» зазначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Наведеним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України, зокрема у частині четвертій статті 56 цього Кодексу визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Також згідно з частиною п`ятою статті 56 ЦПК України уразі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Системне тлумачення частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає змогу зробити висновок про те, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Отже прокурор, звертаючись до суду, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу, а іншою - відсутність такого органу.
Позов у цій справі пред`явлено прокурором в інтересах держави в особі Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області.
Відповідно до ст. 80 ЗК України, ст. 2, 170, 172, 326, 327, 374 ЦК України право власності на землі державної та комунальної власності належать державі Україна та територіальним громадам, які реалізують це право через відповідні органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляцїї у сфері земельних відносин» №1423-ІХ від 28 квітня 2021 року розділ Х «Перехідні положення» ЗК України доповнено п.24 (який набрав чинності з 27 травня 2021 року), відповідно до якого землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 707-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Вінницької області» до складу Липовецької територіальної громади увійшла територія Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.
Таким чином, органом, уповноваженим здійснювати повноваження власника спірної земельної ділянки є Липовецька міська рада.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, на яку посилається позивач у своїй апеляційній скарзі, зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. 
Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. 
Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності. 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
У справі, що розглядається, прокуратурою була встановлена бездіяльність уповноваженого органу Липовецької міської ради, яка виразилась у невжитті заходів із повернення у комунальну власність земельної ділянки, незаконно переданої у власність фізичної особи, що підтверджується наявними у матеріалах справи листами Немирівської окружної прокуратури та відповідями на них голови міської ради, тобто дотримано порядок, передбачений ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», відтак суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність у прокурора достатніх підстав на звернення до суду із вказаним позовом.
Окрім того апеляційний суд зауважує, що встановлення районним судом відсутності підстав у прокурора для звернення із позовом в інтересах держави відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України як наслідок має повернення позовної заяви позивачеві, а не відмову у задоволенні позовних вимог.
Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є підставними, а мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в частині наведення мотивів для представництва прокурором інтересів держави у цій справі слід викласти в редакції цієї постанови.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги стосовно вирішення судом першої інстанції вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-2932/15-20-СГ від 04.02.202 року, апеляційний суд зазначає наступне:
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.
Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.
Відповідно до пункту «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара.
Згідно із ч. 1-4 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
Отже, набуваючи у власність спірну земельну ділянку, ОСОБА_1 повторно скористався своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності, а тому ГУ ДГК у Вінницькій області допустило порушення вимог земельного законодавства, неправомірно видавши наказ № 2-2932/15-20-СГ від 04 лютого 2020 року про надання ОСОБА_1 у власність ділянки із земель державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області площею 2,0 га із кадастровим номером 0522283800:03:000:2714 для ведення особистого селянського господарства, а тому цей наказ є незаконним.
Водночас, врахувавши правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про визнання незаконним та скасування оспорюваного наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-2932/15-20-СГ від 04 лютого 2020 року є неефективним способом захисту, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.
Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними, з огляду на наступне.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 , від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 та багатьох інших.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.
Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.
Так, для витребування нерухомого майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не привело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 зроблено висновок про те, що обрання позивачем неналежного (неефективного та/або неправомірного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Врахувавши наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спорі про витребування майна, вимога про визнання незаконним наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області та його скасування не є ефективним способом захисту, що є підставою для відмови в задоволенні цієї вимоги.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги в частині вирішення судом першої інстанції вимоги про витребування земельної ділянки у ОСОБА_2 , апеляційний суд зазначає наступне:
Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про витребування спірної земельної ділянки, суд першої інстанції зазначив, що таке витребування у відповідача ОСОБА_2 є непропорційним втручанням у мирне володіння майном та порушенням прав, запроваджених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та покладе на нього надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою грошових коштів.
Апеляційний суд не погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з таких підстав.
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.387 ЦК України лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
Положення ст. 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі №911/3680/17 власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави поза її волею, оскільки наказ ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, який став підставою для вилучення зазначеної земельної ділянки із державної власності, прийнятий незаконно,  апеляційний суд приходить до висновку про витребування цієї земельної ділянки від ОСОБА_2 на підставі статті 388 ЦК України. При вирішенні цієї вимоги апеляційний суд враховує таке.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Потрібний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування.
Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони цієї категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.
По справі встановлено, що незаконним наказом ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області надано спірну земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства у власність ОСОБА_1 , який раніше вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки з таким цільовим призначенням, що свідчить про те, що ця ділянка вибула з володіння її власника - держави поза її волею.
Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом державної влади, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель сільськогосподарського призначення.
У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, апеляційний суд не вбачає невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Враховуючи приписи частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України, ОСОБА_2 не позбавлений можливості пред`явити до попереднього набувача спірної земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.
Також апеляційний суд враховує, що у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до первісного незаконного набувача, в якого придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
Відтак апеляційний суд виснує, що витребування земельної ділянки у ОСОБА_2 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності. Позовні вимоги про витребування земельної ділянки з володіння ОСОБА_2 є обґрунтованими, перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України не встановлено, оскільки втручання держави у його право власності є виправданим, оскільки порушення чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. Водночас ОСОБА_2 не позбавлений права звернутися з вимогою про відшкодування завданих збитків до продавця земельної ділянки.
З оглядну на викладене, доводи апеляційної скарги в цій частині є підставними, а рішення суду першої інстанції необґрунтованим, відтак підлягає в цій частині скасуванню із постановленням нового про задоволення вимоги про витребування земельної ділянки з у  ОСОБА_2  на користь Липовецької територіальної громади в особі Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області. До такого висновку апеляційний суд дійшов, зокрема, з урахуванням правової позиції ВС, викладеної в постанові від 28 грудня 2022 року по справі № 472/156/21.
Отже, з урахуванням вищенаведеного, положень статей 374, 376 ЦПК України, за результатами апеляційного розгляду подану прокурором апеляційну скаргу слід задовольнити частково: змінити мотиви представництва прокурором інтересів держави в цій справі, виклавши мотивувальну часину рішення суду першої інстанції в редакції цієї постанови; в частині вирішення вимоги про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а в частині вирішення вимоги про витребування земельної ділянки скасувати та постановити нове про задоволення позову.
Вирішуючи питання судових витрат відповідно до с. 141 ЦПК України, апеляційний суд зазначає наступне.
За подання позовної заяви Вінницькою обласною прокуратурою сплачено 4 962 грн (том 1, а. с. 75), за подання заяви про забезпечення позову – 1 240,5 грн (том 1, а. с. 83), за подання апеляційної скарги – 7 443 грн (том 2, а. с. 21), а всього 14 886 грн.
Оскільки за результатами апеляційного розгляду позовні вимоги Вінницької обласної прокуратури підлягають частковому задоволенню (1/2 позовних вимог), на її користь слід стягнути 50 % понесених нею судових витрат: 14 886 грн : 2 = 7 443 грн з відповідачів ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках, тобто по 2 481 грн з кожного.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 376, 382, 389 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 25 січня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги про повернення земельної ділянки скасувати та в цій частині ухвалити нове:
Витребувати у ОСОБА_2 на користь Липовецької територіальної громади в особі Липовецької міської ради земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером 0522283800:03:000:2714 для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами с. Нападівка Липовецької територіальної громади Вінницького району Вінницької області.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 25 січня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-2932/15-20-СГ від 04 лютого 2020 року, - залишити без змін.
Мотивувальну частину рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 25 січня 2023 року щодо представництва прокурором інтересів держави в цій справі змінити, виклавши ї їв редакції цієї постанови.
Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Вінницької обласної прокуратури по 2 481(дві тисячі чотириста вісімдесят одній) гривні з кожного понесених нею судових витрат.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Вінницька обласна прокуратура – код ЄДРПОУ 02909909, юридична адреса – вул. Монастирська, 33, м. Вінниця.
Немирівська окружна прокуратура – код ЄДРПОУ 02909909, юридична адреса – вул. Шевченка, 23, м. Немирів, Вінницька обл.
Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області – код ЄДРПОУ 39767547, юридична адреса – вул. Келецька, 63, м. Вінниця.
ОСОБА_1 – РНКОПП НОМЕР_1 , остання відома адреса зареєстрованого місця проживання – АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 – РНКОПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання – АДРЕСА_2 .
Приватне сільськогосподарське товариство «Агрофірма Нападівська» – код ЄДРПОУ 32292489, юридична адреса – вул. Центральна, 7, с. Нападівка, Вінницький район, Вінницька область.

Головуюча                   Т. М. Шемета

Судді                                   О. С. Панасюк 

                                                                                О. Ю. Береговий