17.05.23
22-ц/812/403/23

МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 489/6767/21
Провадження № 22-ц/812/403/23 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,
із секретарем судового засідання – Ковальським Є.В.,
за участю  позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка І.В. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, -
В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року позивач через свого представника адвоката Ярошевського Г.В. звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути на його користь: з АТ «СГ «ТАС» майнову шкоду, заподіяну здоров`ю у сумі 75703,30 грн та шкоду, заподіяну майну у сумі 5190,00 грн, а всього 80893,90 грн; з ОСОБА_3 - втрачений заробіток внаслідок каліцтва у сумі 137593,81 грн та завдану моральну шкоду у сумі 120000,00 грн, а всього 257593,81 грн.
В обґрунтування позовних вимог, зазначав, що 26 червня 2018 року, приблизно о 16 годині 40 хвилин, відповідач ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «Volkswagen LT28», номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_4 , рухався проїзною частиною пр. Богоявленського в напрямку від вул. Театральна в бік вул. Космонавтів в м. Миколаєві. В цей же час у зустрічному напрямку рухався позивач ОСОБА_2 , керуючи мопедом «Kanuni SLY» з номерним знаком НОМЕР_2 .
В момент проїзду регульованого перехрестя пр. Богоявленського та вул. Молодогвардійська відповідач  ОСОБА_3 в порушення вимог п.п.10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України, а саме перед початком маневру повороту ліворуч не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, повертаючи ліворуч, не надав переваги транспортному засобу, яких рухався у зустрічному напрямку, в результаті чого допустив зіткнення з мопедом «Kanuni SLY», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням позивача.
Внаслідок ДТП позивач отримав тілесні ушкодження у вигляді осколкового перелому верхньої третини правої плечової кістки, скальпованої травми голови. Через тілесні ушкодження позивач став інвалідом третьої групи та повністю втратив працездатність правої руки.
За вказаним фактом обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12018150040002590 відносно відповідача  ОСОБА_3 з кваліфікацією його дій за ч. 1 ст. 286 КК України направлено до Ленінського районного суду м. Миколаєва.
Ухвалою Ленінського районного суду м .Миколаєва від 08.09.2021 (справа №489/547/19) відповідача звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито. Цивільний позов позивача залишено без розгляду.
В результаті отриманих тілесних ушкоджень позивач був вимушений тривалий час (6 місяців) проходити лікування, перенести дві операції,  необхідно проходити санаторно-курортне лікування. На ліки позивач всього витратив 32703,30 гривень.
В майбутньому позивачу необхідно робити ще одну хірургічну операцію, проходити лікування та тривалу реабілітацію, при тому, що за висновками лікарів відновлення належної та звичної діяльності руки вже неможливо. Тому порушення стану його здоров`я має незворотний, стійкий характер.
На рекомендоване санаторно-курортне лікування з переїздом до м. Хмільник (Вінницька область) та у зворотному напрямку необхідно витратити 43000,00 гривень. Ці витрати складаються з вартості однієї доби проживання з лікуванням - 2000,00 грн х 21 день лікування - 42000,00 гривень; вартості проїзду на потягу до м. Вінниця та на автобусі до м. Хмільник і у зворотному напрямку 500 грн х 2 = 1000,00 гривень. 
Також вказує, що у зв`язку з інвалідністю та втратою працездатності руки, позивач втратив добре оплачувану роботу, а разом з цим і добрий заробіток. До вчиненого відносно нього кримінального правопорушення він отримував заробітну плату в середньому 8638,50 гривень щомісяця, але з 12 лютого 2019 року він переведений на менш оплачувану роботу і на теперішній час отримує 4200,00 гривень щомісяця. Таким чином кожного місяця позивач недоотримає 4438,51 гривень. Втрачений заробіток за період з 12.02.2019 по 12.09.2021 у зв`язку з інвалідністю (31 місяць) становить (4438,51 х 31) - 137593,81 гривень.
Також в результаті вчиненого відповідачем  ОСОБА_3 кримінального правопорушення пошкоджено належний позивачеві на праві власності мопед «Kanuni SLY», номерний знак НОМЕР_2 , на відновлення якого необхідно витратити 5190,00 гривень.
Крім майнової шкоди позивачу завдано і моральну шкоду. Так, позивачу завдано фізичній біль та страждання, яких він зазнав під час дорожньо-транспортної пригоди. Також фізичний біль та страждання позивач відчував під час лікування та відчуває до цього часу. Позивач переніс 2 операції, втратив функціональну діяльність руки, її працездатність і попереду його чекає, як мінімум, одна операція. Відновити працездатність руки у повному обсязі неможливо, в руці відчуваються постійні болі, пальці не згинаються та не є чутливими. У зв`язку із травмою голови, він має постійні болі, періодичні запаморочення, яких він не відчував до події кримінального правопорушення.
Крім того, позивач пережив душевні страждання у зв`язку із самою подією злочину, отриманими тілесними ушкодженнями, пошкодженням майна. Так, маючи у власності транспортний засіб - мопед, полюбляючи їздити на ньому (стаж понад 30 років), він не може більше пересуватися на мопеді та займатися улюбленою справою. Позивач не має можливості використовувати всі блага та переваги, які давав йому цей транспортний засіб.
Також не може займатися улюбленими хобі - роботою по металу, рибальством, має серйозні труднощі у гігієнічному самообслуговуванні, не може нормально харчуватися, вести листування, тощо. Відчуває страх та хвилювання перед наближенням до нього транспортних засобів, навіть на зупинках громадського транспорту, відчуває душевні страждання у зв`язку із втратою та зміною звичного для нього способу та ритму життя, втратою певного кола друзів, з якими був пов`язаний спільними інтересами - роботою по металу та рибальством.
Позивач втратив улюблену, добре оплачувану роботу, втратив навіть можливість достойно заробляти, що у майбутньому відобразиться на розмірі його пенсійного забезпечення, відчуває душевні страждання та переживання через свою інвалідність. У нього з`явилося відчуття неповноцінності та соромливості перед оточуючими через неможливість вільно користуватися пошкодженою рукою.
Враховуючи всі перелічені фактори, заподіяну моральну шкоду позивач оцінив в 120000,00 гривень.
Також посилається на те, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно - правова відповідальність власника транспортного засобу «Volkswagen LT28» (номерний знак НОМЕР_1 , яким керував відповідач) була застрахована в ПАТ «Страхова група «ТАС», що підтверджується відповідним страховим полісом № АМ 5563975 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. За вказаним полісом ліміт відповідальності за шкоду, завдану здоров`ю, становить 200000,00 гривень. За шкоду, завдану майну - 100000,00 гривень.
Через те, що відповідач ОСОБА_3 не відшкодував завданої шкоди, 16 вересня 2019 року позивач надіслав на адресу ПАТ «Страхова група «ТАС» повідомлення про дорожньо- транспортну пригоду та заяву про страховий випадок з вимогою, про відшкодування шкоди, проте відповіді на вказану вимогу не отримав.
На теперішній час ні відповідач ОСОБА_3 , ні ПАТ «Страхова група «ТАС» не відшкодувала позивачу завдані збитки.
Проаналізувавши положення ч.1 ст.22, ч. 1 та ч.2 ст.23, п. 3 ч. 1 ст. 988, ч. 1 ст.1166, ч. 1 ст. 1167, ч. 1 ст. 1177, ч. 1 ст. 1195, ч. 1 ст.1197 ЦК України, ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також правовий висновок, викладений в постанові Касаційного Кримінального Суду у складі Верховного Суду від 11.02.2020 у справі 489/2170/17, вказує, що змістом позовних вимог до ПАТ «Страхова група «ТАС» є стягнення майнової шкоди, заподіяної майну та здоров`ю позивача, а змістом позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 є стягнення моральної шкоди та середнього заробітку, втраченого позивачем внаслідок каліцтва.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_2 28427,67 грн у відшкодування шкоди пов`язаної з лікуванням; з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди 25000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь держави судовий збір в розмірі 319,09 грн, а також з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 250,00 грн. 
Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що 26.06.2018 приблизно о 16:40 годині ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «Volkswagen LT28», номерний знак НОМЕР_1 , в момент проїзду регульованого перехрестя проспекту Богоявленського та вулиці Молодогвардійська, в порушення вимог підпунктів 10.1 та 16.1 ПДР України перед початком маневру повороту ліворуч не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, повертаючи ліворуч не надав переваги транспортного засобу, який рухався у зустрічному напрямку, в результаті чого допустив зіткнення з мопедом «Kanuni SLY» з номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням позивача. Внаслідок зазначеної ДТП позивач отримав тілесні ушкодження у вигляді осколкового перелому верхньої третини правої плечової кістки, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 08.09.2021 ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч.1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито, а цивільний позов позивача залишено без розгляду.
Відповідно до акту огляду пошкодженого автомобіля та Ремонтної калькуляції №15 від 21.02.2019року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу складає 5190,00 грн.
З виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого №5072/535 встановлено, що ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в період з 26.06.2018 по 24.07.2018 в Міській лікарні швидкої медичної допомоги з діагнозом: осколковий перелом верхньої третини правої плечової кістки зі зміщенням, посттравматичний неврит променевого нерва, забійна рана голови. До того ж, 13.07.2018 позивачу було проведено операцію правої плечової кістки.
Цивільно - правова відповідальність власника автомобіля марки «Volkswagen LT28», номерний знак НОМЕР_1 , застрахована АТ «СГ «ТАС», відповідно до якого застраховано цивільно-правову відповідальність осіб, які на законних підставах експлуатують забезпечений транспортний засіб, що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/5563975, строк дії якого з 01.01.2018 по 31.03.2019 включно. За вказаним полісом ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну встановлений в розмірі 100000,00 грн, за шкоду здоров`ю – 200000,00 грн, франшиза – 1000,00 грн. 
27 серпня 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до АТ «СГ «ТАС» із письмовою заявою про страховий випадок, а 04.09.2019 з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. АТ «СГ «ТАС» прийняло рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування у повному обсязі, у зв`язку із пропущенням позивачем терміну подачі заяви про страхове відшкодування. 
Проаналізувавши положення п.8 ч.2 ст. 16, ч.1,3 ст. 397, ст. 979, 980, 999, 1166, 1187,1194, 1195 ЦК України, п. 1.4, п.1.7 ст. 1, ст. ст. 3,5, 6, п. 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», п. 2.2 Правил дорожнього руху, суд дійшов висновку, що за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується. При цьому, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні статей 76-77 ЦПК України на підтвердження відсутності реєстраційних документів у водія забезпеченого транспортного засобу - автомобіля «Volkswagen LT28», номерний знак НОМЕР_1 на момент ДТП, чи доказів відсутності посвідчення водія у фізичної особи ОСОБА_2 ДТП сталась 26.06.2018 приблизно о 16:40 годині, а з письмовою заявою про страховий випадок позивач звернувся до АТ «СГ «ТАС» 27.08.2019.
Проаналізувавши положення підпункту 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17, а також у постанові від 09.11.2021 у справі №147/66/17, згідно якого при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності, суд констатував, що докази щодо вжиття позивачем своєчасних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та, що річний строк пропущено ним через незалежні від нього причини, в матеріалах справи відсутні. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з АТ «СГ «ТАС» 5190,00 грн в рахунок відшкодування шкоди заподіяної майну позивача. 
Пославшись на положення пункту 24-1 статті 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також на те, що у зв`язку з отриманням внаслідок ДТП тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні з 26.06.2018 по 24.07.2018 та 13.07.2018 йому було проведено операцію, що на підтвердження понесених позивачем витрат на лікування, ним надано копії платіжних документів про придбання ліків та медичних товарів, необхідних для проведення операції, суд дійшов висновку, що на лікування позивач витратив 29427,67 грн., що підтверджується: товарним чеком №88705 від 27.06.2018 на суму 2937,86 грн., фіскальними чеками від 26.06.2018 на суму 116,02 грн., 58,26 грн., 118,00 грн.; від 27.06.2018 на суму 48,00 грн., 125,06 грн.; від 28.06.2018 на суму 113,16 грн., 122,92 грн.; від 29.06.2018 на суму 16,75 грн., від 30.06.2018 на суму 103,18 грн., товарним чеком №230 від 02.07.2018 на суму 15790,00 грн.; фіскальними чеками від 02.07.2018 на суму 715,08 грн., від 04.07.2018 на суму 10,53 грн., 57,95 грн., 653,36 грн., 560,00 грн.; від 05.07.2018 на суму 553,62 грн., 50,38 грн., 78,88 грн.; від 08.07.2018 на суму 77,00 грн., від 09.07.2018 на суму 17,50 грн., від 10.07.2018 на суму 36,32 грн., 17,79 грн., 26,61 грн.; від 11.07.2018 на суму 227,07 грн., 43,50 грн.; від 12.07.2018 на суму 63,98 грн.; від 13.07.2018 на суму 12,00 грн., 252,40 грн.; від 15.07.2018 на суму 627,30 грн., 73,07 грн.; від 17.07.2018 на суму 186,45 грн., від 18.07.2018 на суму 16,80 грн., 1216,95 грн.; від 19.07.2018 на суму 445,00 грн., від 22.07.2018 на суму 64,20 грн., від 22.08.2018 на суму 30,00 грн., від 24.08.2018 на суму 134,76 грн., від 13.09.2018 на суму 857,56 грн., від 22.09.2018 на суму 195,20 грн., від 11.10.2018 на суму 2039,50 грн., від 25.10.2018 на суму 42,20 грн., від 20.12.2018 на суму 295,10 грн., від 26.01.2019 на суму 200,40 грн.
При цьому, суд не взяв до уваги фіскальний чек Аптечного пункту №2 (БСМП), оскільки він є не читальний, не містить даних про товар, повну дату його придбання та його вартість.
Вказані витрати та їх причинно-наслідковий зв`язок з призначеними і отриманими медичними препаратами та наданими оплатними чеками також підтверджується виписним епікризом із медичної карти стаціонарного хворого №5072/535, довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією №557717 та індивідуальною програмою реабілітації інваліда №174 від 11.02.2019. 
Таким чином, на думку суду, підтвердженими належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами є понесені ОСОБА_2 витрати на лікування в сумі 29427,67 грн. Однак, посилаючись на п. 12.1. статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 9 Закону України «Про страхування», суд вважав, що з АТ «СГ «ТАС» за вирахуванням 1000,00 грн. франшизи, визначеної договором страхування, на користь позивача підлягає стягненню 28427,67 грн. витрат, понесених позивачем на лікування.
В той же час суд вважав, що підстави для відшкодування позивачу витрат на санаторно-курортне лікування та оплату транспортних послуг відсутні, а тому позов в частині цих вимог задоволенню не підлягає.
При цьому суд виходив з того, що відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо у потерпілого, в зв`язку з ушкодженням здоров`я, є потреба у додаткових витратах на медичну та соціальну допомогу, що підтверджується висновком МСЕК, вони компенсуються відповідно до частини четвертої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Додаткові витрати потерпілих, на яких дія цього Закону не поширюється (потреба в них та їх тривалість мають підтверджуватися висновком судово-медичної експертизи), підлягають стягненню з особи, відповідальної за шкоду.
Розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість. 
Стягнення додаткових витрат потерпілого може бути проведено й на майбутній час у межах строків, зазначених у висновку МСЕК або судово-медичної експертизи. При стягненні сум витрат на протезування, придбання путівки на санаторно-курортне лікування, автомобіля суд повинен зазначити в рішенні, що присуджені суми підлягають перерахуванню відповідній організації, яка має надати ці послуги потерпілому.
Проте, позивачем у якості доказів на підтвердження заявленої суми матеріального збитку на санаторно-курортне лікування надано тільки роздруківку із веб-сторінки санаторію «Радон» м. Хмільник Вінницької області щодо вартості путівки до вказаного санаторію, калькуляцію послуг санаторію з розрахунку перебування в ньому протягом двадцяти одного дня, а на підтвердження вартості проїзду потягом до м. Вінниці та на автобусі до м. Хмільник і у зворотному напрямку (1000,00 грн.) взагалі не надано жодного доказу. 
Згідно виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого №5072/535 та індивідуальної програми реабілітації інваліда №174 від 11.02.2019 позивачу рекомендовано проходження санітарно-курортного лікування. Проте, надана суду програма реабілітації інваліда носить рекомендаційний характер, не містить жодних зазначень щодо тривалості такого лікування та закладів для його проходження. 
Тому суд вважав, що всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано доказів на підтвердження фактичного проходження ним санаторно-курортного лікування згідно із вищезгаданим планом реабілітаційних заходів та понесення відповідних майнових втрат. Роздруківка про вартість путівки в санаторій з орендою двомісного номеру «Стандарт» не є доказом, що підтверджує фактичне понесення позивачем витрат на проходження санаторно-курортного лікування. Крім того, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач витратив грошові кошти в розмірі 1000,00 грн на оплату транспортних послуг.
З огляду на це, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу витрат на санаторно-курортне лікування та оплату транспортних послуг відсутні, а тому позов в частині цих вимог задоволенню не підлягає. 
Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 відшкодування втраченого заробітку внаслідок каліцтва, суд виходив із того, що у довідці до акту огляду МСЕК №557717 та індивідуальній програмі реабілітації інваліда №174 від 11.02.2019 вказано про неможливість позивачем працювати слюсарем-інструментальником та зазначено, що йому протипоказано труд з фізичним перенавантаженням, доступний труд чергового, комірника, тощо.
Згідно виписки з наказу №6-К Товариства з обмеженою відповідальністю «Політехпром» від 12.02.2019 позивача, слюсаря-інструментальника 6 розряду було переведено на посаду комплектувальника з окладом 4200,00 грн. на підставі вищевказаних індивідуальної програми реабілітації та довідки.
Проаналізувавши положення ст. 22, 1195, 1197 ЦК України, суд зазначив, що шкода у вигляді втраченого заробітку (доходу) визначається з урахуванням двох факторів, а саме: а) середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я (визначення середньомісячного заробітку здійснюється за правилами статті 1197 ЦК України); б) ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.
Відповідно до пунктів 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 № 561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю.
Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, тоді як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках.
Отже, на підставі цих відомостей суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню.
Відповідно до пункту 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317, міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії: а) визначають ступінь обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням своїх трудових обов`язків; б) встановлюють потребу інвалідів у соціальній допомозі, що була б спрямована на полегшення наслідків погіршення здоров`я (протезування, засоби пересування, робочі пристосування, постійний догляд тощо).
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06.07.2022 у справі № 641/10491/15-ц (провадження № 61-12709св21).
Згідно роз`яснень, які містяться в п 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 9 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», встановлення групи інвалідності потерпілих, причини і часу її виникнення провадиться в усіх випадках медико-соціальними експертними комісіями - МСЕК. Ступінь втрати професійної працездатності (у процентах), потребу в додаткових видах допомоги визначають: МСЕК - якщо шкода була заподіяна у зв`язку з виконанням працівником трудових обов`язків (в тому числі на шляху до роботи і з роботи); судово-медична експертиза - в решті випадків.
Таким чином, у даному випадку належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати позивачем професійної працездатності (у процентах) для застосування статті 1195 ЦК України є відповідний висновок судово-медичної експертизи з визначенням процента втрати працездатності.
При зверненні до суду з даним позовом на підтвердження своїх позовних вимог позивачем було надано тільки довідку до акту огляду МСЕК, отже, даний доказ не є належним в розумінні вищенаведених роз`яснень. Клопотань щодо призначення експертизи тощо, позивачем не ініціювалося.
За такого суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Вирішуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, суд, виходячи з положень ст. 23, 1167 ЦК України, п.3 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц, зазначив, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, а визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суд взяв до уваги понесені позивачем моральні та фізичні страждання від даного кримінального правопорушення, врахував ступінь тяжкості спричинених тілесних ушкоджень та їх наслідки. Зокрема, суд взяв до уваги те, що позивач, внаслідок отриманих ушкоджень змінив роботу, в нього змінився звичний ритм та спосіб життя, погіршилось здоров`я. Вказані обставини свідчать про заподіяння потерпілому з вини обвинуваченого моральної шкоди, яка знайшла своє вираження також у фізичному болю внаслідок отриманих тілесних ушкоджень.
Виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, з врахуванням глибини, часу фізичних та душевних страждань, їх тривалості, суд вважав, що моральна шкода підлягає частковому задоволенню з урахуванням обставин, що мають істотне значення для встановлення розміру такої, і на погляд суду, доцільно стягнути на користь позивача 25000грн.
Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначив, що у позові позивач зазначає, що очікує понести витрати у зв`язку із розглядом справи на оплату професійної правничої допомоги адвоката в розмірі  5000,00 грн. Однак, виходячи з положень ч.8 ст. 141 ЦПК України, судом не здійснено розподіл таких витрат, а позивачу роз`яснено, що він має право подати заяву про їх розподіл у строк, передбачений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, із наданням доказів понесення таких витрат та відповідно до ч.3 ст. 137 цього Кодексу подати детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, просив змінити рішення суду, а саме : стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_2 майнову шкоду, заподіяну здоров`ю у сумі 75703,30 гривень та шкоду, заподіяну майну у сумі 5190,00 гривень, а всього 80893,30 грн та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 відшкодування втраченого заробітку внаслідок каліцтва у сумі 137593,81 грн та завдану моральну шкоду у сумі 120000 грн, а всього 257593, 81 грн.
В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції, дійшовши до помилкових висновків, що підставою для відмови у стягненні витрат на санаторно-курортне лікування є не надання позивачем доказів на підтвердження фактичного проходження ним санаторно-курортного лікування згідно із планом реабілітаційних заходів та понесення відповідних майнових втрат, а також витрат на оплату транспортних послуг у розмірі 1000,00 грн та не врахував те, що дійсно, призначення лікарів носить рекомендаційний характер, але треба зауважити, що лікарі і не можуть зобов`язувати пацієнта або вимагати від нього проходити санаторно-курортне лікування, оскільки ця процедура є цілком добровільною, а з врахуванням завданих фізичних ушкоджень, необхідною для позивача. На санаторно-курортне лікування, з переїздом до м. Хмільник (Вінницька область) та у зворотному напрямку позивачу необхідно витратити 43000,00 гривень. Ці витрати складаються з витрат на проживання з лікуванням в санаторії та вартості проїзду.
Частиною 1 ст.1195 ЦК України передбачений обов`язок фізичної або юридичної особи, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, відшкодувати потерпілому також додаткові витрати, викликані, зокрема, санаторно- курортним лікуванням. А відповідно до ч.2 ст.1202 ЦК України стягнення додаткових витрат, передбачених ч.1 ст. 1195 цього Кодексу, може бути здійснене наперед у межах строків, встановлених на основі висновку відповідної лікарської експертизи, а також у разі необхідності попередньої оплати послуг і майна (придбання путівки, оплата проїзду, оплата спеціальних транспортних засобів тощо).
Таким чином страховик має відшкодувати ще й додаткові витрати на санаторно- курортне лікування, у тому числі і наперед, оскільки це прямо передбачено Законом. Позивач надав суду належні і допустимі докази того, що він потребує санаторно-курортного лікування, адже внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він отримав тілесні ушкодження у вигляді осколкового перелому верхньої третини прав плечової кістки, скальпованої травми голови. Через тілесні ушкодження позивач став інвалідом третьої групи та повністю втратив працездатність правої руки. Вказані обставини підтверджуються медичною документацією, наданою суду.
Не погоджуючись з відмовою у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3  в якості відшкодування втраченого заробітку внаслідок каліцтва 137593,81 гривень, через відсутність достовірних, підтверджених належними доказами відомостей про ступінь (відсоток) втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності позивача отриманої внаслідок ДТП травми, суд  першої інстанції на думку апелянта не звернув уваги на те, що у зв`язку з інвалідністю та втратою працездатності руки, позивач втратив добре оплачувану роботу, а разом з цим і стабільний дохід. До вчиненого відносно нього кримінального правопорушення він отримував заробітну плату в середньому 8638,53 гривень щомісяця, але з 12.02.2019 він був переведений на менш оплачувану роботу і на теперішній час отримує 4200,00 гривень щомісяця. Таким чином кожного місяця позивач недоотримає 4438,51 гривень. Втрачений заробіток за період з 12.02.2019 по 12.09.2021 у зв`язку з інвалідністю (31 місяць) становить (4438,51 х 31) - 137593,81 грн.
Також вказує, що діючим законодавством не передбачено, що в якості доказу суду має бути надано саме висновок судово-медичної експертизи з визначенням процента втрати працездатності. Посилаючись на положення ч.1 та 2 ст.11 ЦПК України, вважає, що надана суду довідка до акту огляду МСЕК відповідає всім критерієм належності доказу, оскільки містить інформацію щодо предмету доказування. Таким чином, суд першої інстанції помилково визнав цей доказ неналежним і необґрунтовано відмовив у стягненні з ОСОБА_3 в якості відшкодування втраченого заробітку внаслідок каліцтва 137593,81 гривень.
Крім того, апелянт вважає, що стягуючи з ОСОБА_3 завдану моральну шкоду у сумі 25000,00 гривень, тобто у меншому розмірі ніж просив позивач (120000,00 гривень), суд першої інстанції не повністю врахував те, що позивачу було завдано фізичній біль та страждання, яких він зазнав під час дорожньо-транспортної пригоди. Також фізичний біль та страждання позивач відчував під час лікування та відчуває до цього часу.
Позивач переніс 2 операції, втратив функціональну діяльність руки, її працездатність і попереду його чекає, як мінімум, одна операція. Відновити працездатність руки у повному обсязі неможливо, в руці відчуваються постійні болі, пальці не згинаються та не є чутливими. У зв`язку із травмою голови, позивач має постійні болі, періодичні запаморочення, яких він не відчував до події кримінального правопорушення.
Крім того, повторюючи обґрунтування, зазначене в позовній заяві, вважає, що розумним та справедливим розміром відшкодування моральної шкоди, на його думку, є 120000,00 гривень.
Також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у сумі 2500,00 гривень суду було надана копія договору про надання правничої допомоги №24/07-2021 від 24.09.2021 та копія квитанції до приходного касового ордеру №49 від 24.09.2021. Проте суд першої інстанції у своєму рішенні не обґрунтував неможливість розподілу цих судових витрат, реально понесених позивачем.
Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористалися.
В судовому засідання позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.
Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відсутності підстава для задоволення позовних вимог в частині стягнення з АТ «СГ «ТАС» 5190,00 грн в рахунок відшкодування шкоди заподіяної майну позивача.
Приймаючи рішення у справі в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції правильно керувався положеннями ст. 979 ЦК України, яка передбачає, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
За положеннями пунктів 1.4 та 1.7 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», особи, відповідальність яких застрахована, - це страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом (володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду), а забезпечений транспортний засіб – це транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно частини першої та третьої статті 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.
Відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Проаналізувавши зазначені норми права, а також матеріали справи у їх сукупності, суд правомірно дійшов висновку, що за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується, при цьому, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів відсутності реєстраційних документів у водія забезпеченого транспортного засобу - автомобіля «Volkswagen LT28», номерний знак НОМЕР_1 на момент ДТП, чи доказів відсутності посвідчення водія у позивача.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 5 вказаного Закону, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Однак, судом першої інстанції встановлено, що ДТП сталась 26.06.2018 приблизно о 16:40 годині, а з письмовою заявою про страховий випадок позивач звернувся до АТ «СГ «ТАС» 27.08.2019, тобто більш ніж через рік з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Тобто вказаний Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку, зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків.
Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежується річним строком з моменту скоєння відповідної дорожньо-транспортної пригоди (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі №147/66/17 вказала, що у випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.
Отже, суд першої інстанції правильно констатував, що у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Матеріали справи не містять доказів вжиття позивачем як потерплою особою своєчасних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та, що річний строк пропущено ним через незалежні від нього причини.
          Крім того, як убачається зі змісту позовної заяви, позивачем в її тексті також не викладені обставини, які свідчили б про те, що позивач вживав своєчасних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика у визначений законом річний строк, чи про те, що ним пропущено зазначений строк через незалежні від нього причини та які саме.
Отже, аналіз змісту заявлених позовних вимог (обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги) свідчить про те, що ним фактично не заявлено взагалі вимог про визнання поважними причини пропуску ним річного строку для звернення до страховика для відшкодування завданої йому матеріальної шкоди з викладенням опису цих обставин.
Аналіз зазначених вище обставин у їх сукупності свідчить про правомірність висновку суду про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з АТ «СГ «ТАС» 5190,00 грн в рахунок відшкодування шкоди заподіяної майну позивача.
Погоджується колегія суддів також з висновком суду про відсутність достатніх правових підстав для відшкодування позивачу витрат на санаторно-курортне лікування та оплату транспортних послуг для проїзду до санаторію та в зворотному напрямку.
Статтею 1195 ЦК України дійсно передбачено обов`язок фізичної або юридичної особи, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, відшкодувати потерпілому також додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Відповідно до вимог пункту 24-1 статті 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.
Як зазначено в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», встановлення групи інвалідності потерпілих, причини і часу її виникнення провадиться в усіх випадках медико-соціальними експертними комісіями - МСЕК. Ступінь втрати професійної працездатності (у процентах), потребу в додаткових видах допомоги визначають: МСЕК - якщо шкода була заподіяна у зв`язку з виконанням працівником трудових обов`язків (в тому числі на шляху до роботи і з роботи); судово-медичною експертизою - в решті випадків. 
Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції правомірно керувався також роз`ясненнями, викладеними у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», згідно яким якщо в потерпілого у зв`язку з ушкодженням здоров`я є потреба у додаткових витратах на медичну та соціальну допомогу, що підтверджується із зазначенням їх тривалості висновком МСЕК, вони компенсуються Фондом відповідно до ч. 4 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Додаткові витрати потерпілих, на яких дія цього Закону не поширюється (потреба в них та їх тривалість мають підтверджуватися висновком судово-медичної експертизи), підлягають стягненню з особи, відповідальної за шкоду, на підставі ст. 455 ЦК України ( в редакції на час прийняття постанови Пленуму). При вирішенні таких вимог судам належить виходити з того, що потерпілому, який став інвалідом, за медичним висновком періодично, але не рідше одного разу на три роки, а інвалідам I групи - щорічно надається безоплатно путівка для санаторно-курортного лікування; у разі самостійного придбання путівки її вартість компенсується Фондом у розмірі, встановленому його правлінням. Потерпілому, який став інвалідом, компенсуються також витрати на проїзд до місця лікування й назад. Якщо він працює і використав щорічну відпустку до одержання путівки в санаторно-курортний заклад, йому надається додаткова відпустка для лікування (включаючи час проїзду) зі збереженням на цей період середньомісячного заробітку, який він мав до ушкодження здоров`я, або заробітку, який склався перед відпусткою, за його вибором. Стягнення додаткових витрат потерпілого може бути проведено й на майбутній час у межах строків, зазначених у висновку МСЕК або судово-медичної експертизи. Крім того, при стягненні сум витрат, зокрема, на придбання путівки на санаторно-курортне лікування, суд повинен зазначити в рішенні, що присуджені суми підлягають перерахуванню відповідній організації, яка має надати ці послуги потерпілому.
Проте згідно матеріалів справи на підтвердження позовних вимог в цій частині позивачем у якості доказів на підтвердження заявленої суми матеріального збитку на санаторно-курортне лікування надано тільки роздруківку із веб-сторінки санаторію «Радон» м. Хмільник Вінницької області щодо вартості путівки до вказаного санаторію, калькуляцію послуг санаторію з розрахунку перебування в ньому протягом двадцяти одного дня, а на підтвердження вимог про стягнення витрат на проїзд потягом до міста Вінниці та на автобусі до м. Хмільник і у зворотному напрямку у розмірі 1000,00 грн. взагалі не надано жодного доказу.
Із наданих позивачем виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого №5072/535 та індивідуальної програми реабілітації інваліда №174 від 11.02.2019 вбачається, що позивачу дійсно рекомендовано проходження санітарно-курортного лікування. Зазначено про це було також в довідці МСЕК серії 12ААА  №557717 від 11.02.2019р., якою позивачу було встановлено 3 групу інвалідності до лютого 2020р. В суд з позовом позивач звернувся в жовтні 2021 року, а в наданій до апеляційної скарги довідці МСЕК серії 12ААВ  №599379 від 26.04.2022р. вже не зазначено про те, що позивачу рекомендовано проходження санітарно-курортного лікування. Тобто, на час винесення судом першої інстанції рішення, первісна довідка МСЕК втратила свою чинність, а довідка МСЕК серії 12ААВ №599379 від 26.04.2022р. була отримана позивачем після винесення рішення суду, при цьому огляд позивач повторно згідно даної довідки пройшов у період з 07 по 26 квітня 2022р., тобто після винесення судом рішення.
Надана суду програма реабілітації інваліда, заповнена 11.02.2019р. та розрахована до лютого 2020р., носить рекомендаційний характер, не містить жодних зазначень щодо тривалості такого лікування та закладів для його проходження. 
Проаналізувавши зазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду, що всупереч вимог статті 81 ЦПК України, позивачем не надано доказів на підтвердження фактичного проходження ним санаторно-курортного лікування згідно із вищезгаданим планом реабілітаційних заходів та понесення відповідних майнових втрат, а роздруківка про вартість путівки в санаторій з орендою двомісного номеру «Стандарт» не є доказом, що підтверджує фактичне понесення позивачем витрат на проходження санаторно-курортного лікування чи необхідність його проходження на час звернення позивачем до суду чи на майбутнє. Унеможливлює даний доказ також зазначення в рішенні суду про перерахування витрат на придбання путівки відповідній організації, яка має надати ці послуги потерпілому (її реквізитів, тощо). Відсутні в матеріалах справи також докази на підтвердження того, що позивач витратив грошові кошти в розмірі 1000,00 грн на оплату транспортних послуг.
Безпідставним з урахуванням обставин справи є посилання апелянта також на положення ч.2 ст. 1202 ЦК України як на підставу для стягнення додаткових витрат на санаторно- курортне лікування наперед, оскільки у даній нормі права зазначено, що стягнення додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, може бути здійснене наперед  у межах строків, встановлених на основі висновку відповідної лікарської експертизи, а також у разі необхідності попередньої оплати послуг і майна (придбання путівки, оплата проїзду, оплата спеціальних транспортних засобів тощо). Проте належних та допустимих доказів для застосування ч.1 ст. 1202 ЦК України позивачем суду надано не було.
Отже, доводи апеляційної скарги з цього питання не спростовують висновків суду, викладених в рішенні, а тому не є підставою для скасування чи зміни рішення в цій частині.
В той же час колегія суддів не погоджується з висновком суду, що з АТ «СГ «ТАС» на користь позивача підлягає стягненню 28427,67 грн. витрат, понесених ним на лікування, за вирахуванням 1000,00 грн. франшизи, визначеної договором страхування, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що у зв`язку з отриманням внаслідок ДТП тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 26.06.2018 по 24.07.2018 в Міській лікарні швидкої медичної допомоги з діагнозом: осколковий перелом верхньої третини правої плечової кістки зі зміщенням, посттравматичний неврит променевого нерва, забійна рана голови. До того ж, 13.07.2018 позивачу було проведено операцію правої плечової кістки.
На лікування позивачем було понесено витрати, на підтвердження чого ним надано копії платіжних документів про придбання ліків та медичних товарів, необхідних для проведення операції.
Проаналізувавши надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що на лікування позивач витратив 29427,67 грн., що підтверджується: товарним чеком №88705 від 27.06.2018 на суму 2937,86 грн., фіскальними чеками від 26.06.2018 на суму 116,02 грн., 58,26 грн., 118,00 грн.; від 27.06.2018 на суму 48,00 грн., 125,06 грн.; від 28.06.2018 на суму 113,16 грн., 122,92 грн.; від 29.06.2018 на суму 16,75 грн., від 30.06.2018 на суму 103,18 грн., товарним чеком №230 від 02.07.2018 на суму 15790,00 грн.; фіскальними чеками від 02.07.2018 на суму 715,08 грн., від 04.07.2018 на суму 10,53 грн., 57,95 грн., 653,36 грн., 560,00 грн.; від 05.07.2018 на суму 553,62 грн., 50,38 грн., 78,88 грн.; від 08.07.2018 на суму 77,00 грн., від 09.07.2018 на суму 17,50 грн., від 10.07.2018 на суму 36,32 грн., 17,79 грн., 26,61 грн.; від 11.07.2018 на суму 227,07 грн., 43,50 грн.; від 12.07.2018 на суму 63,98 грн.; від 13.07.2018 на суму 12,00 грн., 252,40 грн.; від 15.07.2018 на суму 627,30 грн., 73,07 грн.; від 17.07.2018 на суму 186,45 грн., від 18.07.2018 на суму 16,80 грн., 1216,95 грн.; від 19.07.2018 на суму 445,00 грн., від 22.07.2018 на суму 64,20 грн., від 22.08.2018 на суму 30,00 грн., від 24.08.2018 на суму 134,76 грн., від 13.09.2018 на суму 857,56 грн., від 22.09.2018 на суму 195,20 грн., від 11.10.2018 на суму 2039,50 грн., від 25.10.2018 на суму 42,20 грн., від 20.12.2018 на суму 295,10 грн., від 26.01.2019 на суму 200,40 грн. При цьому, суд не взяв до уваги фіскальний чек Аптечного пункту №2 (БСМП), оскільки він є не читальний, не містить даних про товар, повну дату його придбання та його вартість. Заперечень з цього приводу апеляційна скарга не містить. Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції позивач пояснив, що він не може надати цей доказ в читабельному вигляді.
Правильно суд також виходив з того, що вказані витрати та їх причинно-наслідковий зв`язок з призначеними і отриманими медичними препаратами та наданими оплатними чеками підтверджується виписним епікризом із медичної карти стаціонарного хворого №5072/535, довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією №557717 та індивідуальною програмою реабілітації інваліда №174 від 11.02.2019. 
Підтверджений матеріалами справи і висновок суду, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки Volkswagen LT28, номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована АТ «СГ «ТАС», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/5563975, строк дії якого з 01.01.2018 по 31.03.2019 включно. За вказаним полісом ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну встановлений в розмірі 100000,00 грн., за шкоду здоров`ю – 200000,00 грн., франшиза – 1000,00 грн.
Проте, визначаючи остаточний розмір витрат на лікування, суд помилково з посиланням на пункт 12.1. статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 9 Закону України «Про страхування», дійшов висновку, що на користь позивача підлягає стягненню сума  визначених судом витрат, понесених позивачем на лікування, за вирахуванням 1000,00 грн. франшизи, визначеної договором страхування, оскільки п.12.2 статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, франшиза не застосовується, а згідно п.23.1 ст. 23 вказаного Закону шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого, є шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
З урахуванням викладеного рішення суду в частині вирішення зазначених вимог підлягає зміні шляхом збільшення суми понесених позивачем витрат на лікування, які підлягають стягненню на користь позивача з 28427,676 грн до 29427,67 грн.
Переглядаючи рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення на користь позивача суми втраченого заробітку внаслідок каліцтва, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.
Як убачається зі змісту позовної заяви, з якою позивач звернувся до суду, він просив стягнути втрачений внаслідок каліцтва заробіток з відповідача ОСОБА_3 .
Тобто, позивачем було чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів), а також викладені обставини, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, тобто підстави позову, які згідно зі ст. 175 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивача.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині до відповідача  ОСОБА_3 , суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів підтвердження ступеня втрати позивачем професійної працездатності (у процентах) для застосування статті 1195 ЦК України, оскільки таким доказом є відповідний висновок судово-медичної експертизи з визначенням процента втрати працездатності. Позивачем же на підтвердження  своїх позовних вимог було надано тільки довідку до акту огляду МСЕК без зазначення ступеня втрати позивачем професійної працездатності (у процентах). Клопотань щодо призначення експертизи тощо, позивачем не заявлялося.
Даний висновок суду не спростований доводами апеляційної скарги та узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 05.10.22р. у справі № 906/1318/19 щодо застосування положень ст. 1195, 1197 ЦК України та необхідності встановлення наряду із встановленням групи інвалідності також ступеня втрати професійної працездатності у висновку МСЕК, або у разі не встановлення його МСЕК шляхом призначення у справі судово-медичної експертизи для встановлення факту прямого причинно-наслідкового зв`язку між ДТП, отриманою позивачем травмою та зменшенням ступеня його професійної працездатності, а також законодавчими актами, зазначеними в рішенні суду першої інстанції.
Проте, приймаючи рішення у справі щодо цієї частини позовних вимог, суд не надав належної правової оцінки також тому, що ДТП сталася 26 червня 2018р., на час ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «Volkswagen LT28», номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована АТ «СГ «ТАС».
Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до п. 23.1 ст. 23 вказаного Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є також шкода, пов`язана з тимчасовою чи із стійкою втратою працездатності потерпілим.
         Підпункт 37.1.4. пункту 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж трьох років з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого.
Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі  № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та підтверджено ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20).
Таким чином, за наявності вини у ДТП страхувальника саме страхова компанія зобов`язана відшкодувати завдану шкоду у межах ліміту відповідальності, передбаченого полісом.
Суд першої інстанції встановив, що позивач 27.08.2019 звернувся до страхової компанії з заявою про страховий випадок, в якій просив відшкодувати завдані йому збитки та повідомити перелік документів, які він повинен надати страховій компанії, а 04 вересня 2019 року з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду.
Позивачем заявлені вимоги про стягнення втраченого заробітку у сумі 137593,81 грн, витрат на лікування у розмірі 32703,30грн та витрат на санаторно-курортне лікування у розмірі 43000грн, тобто вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого на загальну суму 213297,11грн. При цьому витрати на лікування у розмірі 32703,30 грн та на санаторно-курортне лікування у розмірі 43000 грн позивач просив стягнути зі страхової компанії, а втрачений заробіток у сумі 137593,81 грн - з відповідача  ОСОБА_3 .
Згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/5563975, ліміт відповідальності за шкоду заподіяну здоров`ю становить 200000,00 грн.
З огляду на викладене, позивач повинен був вимагати кошти на відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою чи із стійкою втратою працездатності (втрачений заробіток) зі страхової компанії, а у разі недостатності ліміту цивільно-правової відповідальності страховика для страхової виплати, решту завданої і доведеної шкоди з особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність. 
Проте, згідно системного аналізу позовної заяви з такими вимогами позивач до суду не звертався та не обґрунтовував необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_3 втраченого заробітку у зв`язку з каліцтвом недостатністю ліміту цивільно-правової відповідальності страховика для такої страхової виплати.
         Крім того, під час розгляду справи суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення витрат на лікування підлягають задоволенню у розмірі 29427,67грн, а витрати на санаторно-курортне лікування взагалі задоволенню не підлягають. За такого взагалі відсутні правові підстави для покладання на відповідача  ОСОБА_3 обов`язку відшкодування позивачу втраченого заробітку у зв`язку з каліцтвом, а вимог до страхової компанії про відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою чи із стійкою втратою працездатності, позивач у встановленому законом порядку не заявив.
Проаналізувавши зазначені обставини у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення втраченого заробітку внаслідок каліцтва у сумі 137593,81 грн підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, з викладенням його в редакції цієї постанови.
Щодо вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 25000грн. та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував в повній мірі обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, зазначені як в тексті позовної заяви, так і в апеляційній скарзі, оскільки, як убачається зі змісту рішення суду, ним були враховані та проаналізовані всі обставини, на які посилався позивач, тому суд дійшов висновку, що позивачу була заподіяна моральна шкода, але виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, з врахуванням глибини, часу фізичних та душевних страждань, їх тривалості, суд правомірно в межах наданих йому законом повноважень визначив розмір заподіяної позивачу моральної шкоди у сумі 25000 грн.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо не розподілення судом підтверджених матеріалами справи витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.
Зі змісту рішення суду вбачається, що судом не вирішувалося питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем в суді першої інстанції. При цьому суд послався на те, що позивачем було зазначено в позовній заяві, що він очікує понести витрати у зв`язку з розглядом справи на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 5000грн. Тому суд не вважав можливим вирішувати питання про розподіл цих витрат, а роз`яснив позивачу, що він має право подати заяву про їх розподіл у строк, передбачений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, із наданням доказів несення таких витрат та відповідно до частини третьої статті 137 цього Кодексу подати детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Колегія не погоджується з таким висновком суду.
При цьому колегія суддів виходить з того, що положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 зазначеної норми права встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Згідно змісту позовної заяви, позивач зазначив в ній, що орієнтовна сума судових витрат на професійну правничу допомогу, які позивач планує понести до закінчення розгляду справи, складає 5000 грн.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача на підставі договору про надання правової допомоги № 24/09-2021 від 24 вересня 2021 року здійснював адвокат Ярошевський Г.В., в п.4 якого зазначено про те, що сторони дійшли згоди, що за надання правничої допомоги замовник сплачує виконавцю гонорар у сумі 5000грн. При цьому аванс гонорару у сумі 2500грн сплачується готівковим шляхом в день укладання договору та оформлюється прибутковим касовим ордером, а решта гонорару у сумі 2500грн- в день ухвалення рішення судом першої інстанції. В п. 2 договору сторони визначили процесуальні дії, які виконавець повинен виконати від імені замовника, в тому числі готувати, підписувати та подавати до суду заяви, позовні заяви, клопотання та інші процесуальні документи без виключення, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, брати участь у судових засіданнях, давати усні та письмові пояснення тощо.
При подачі позову позивачем було надано суду договір про надання правової допомоги, ордер серії ВЕ №1050672 від 08 жовтня 20212р., свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю адвокатом Ярошевським Г.В. та докази сплати позивачем адвокату на підставі зазначеного договору про надання правової допомоги 2500грн. В резолютивній частині позовної заяви зазначено про розподіл судових витрат.
Розгляд справи здійснювався судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Аналіз зазначених обставин свідчить про своєчасність звернення позивача до суду з заявою про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу та надання ним доказів на підтвердження своїх вимог в цій частині. 
Приймаючи остаточне рішення у справі, колегія суддів, вважає необхідним зауважити також наступне.
За змістом частини третьої статті 237 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення представництва є договір.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно ст. 1 даного Закону, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту зазначений Закон визначає гонорар.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Слід зауважити, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.
Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми права слідує, що гонорар може встановлюватися у формі як фіксованого розміру, так і погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Отже, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом слід зазначити, що за положенням частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Пункт 1 частини третьої цієї статті визначає верховенство права однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Зміст вказаного принципу неодноразово і досить детально аналізував Конституційний Суд України. Так, зокрема, в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 Рішення від 02.11.2004 № 15-рп/2004 ним акцентувалася увага на тому, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Так, частина третя статті 137 ЦПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Оцінюючи зміст зазначених приписів, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022р. у справі № 922/1964/21 зробила висновок, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).
Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що частина третя статті 126 ГПК України (ст. 137 ЦПК України) конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Не передбачено ст. 137 ЦПК України і те, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті.
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Як убачається з матеріалів справи, позивачем було надано суду копію договору про надання правової допомоги №24/09-2021 від 24 вересня 2021р., укладеного між позивачем та адвокатом Ярошевським Г.В., в тексті якого зазначено конкретний склад дій, який адвокат повинно виконати, умови, за яких настає у клієнта обов`язок оплати наданих послуг, а також фіксована сума гонорару за здійснення правничої допомоги. Надано суду також докази сплати гонорару у сумі 2500грн.
Отже зазначеними доказами визначено загальний розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, який позивач поніс у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.
З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що адвокатом були виготовлені та знаходяться в матеріалах справи позовна заява та додані до неї копії доказів згідно додатків на 41 аркуші. Також в матеріалах справи знаходиться заява про ознайомлення з матеріалами справи. 
Колегія суддів враховує, що виходячи із конкретних обставин справи, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту та визначає конкретний вид документів, які необхідно скласти та подати до суду для захисту інтересів свого клієнта.
Слід зазначити, що п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. 
         При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвоката Ярошевського Г.В.,  колегією суддів враховується пов`язаність їх з розглядом справи, а також те, що згідно ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За такого витрати на професійну правничу допомогу на користь позивача підлягають стягненню пропорційно задоволених позовних вимог, а саме з відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (36%) у розмірі 900грн, а з відповідача  ОСОБА_3 (10%) – 250 грн.
Проаналізувавши зазначені обставини у справі в їх сукупності, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення про стягнення на користь позивача в рахунок відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу з відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» 900грн, а з відповідача ОСОБА_3 – 250 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,- 
П О С Т А Н О В И Л А: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до АТ «СГ «ТАС» про стягнення страхового відшкодування на лікування змінити, збільшивши стягнуту з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_2 суму понесених витрат на лікування з 28427,67 грн до 29427,67 грн.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення втраченого заробітку внаслідок каліцтва у сумі 137593,81 грн. змінити в частині правового обґрунтування, виклавши його в редакції цієї постанови.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2023 року в частині вирішення вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 900 грн.
Стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 250 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 19 травня 2023 року.