Постанова
Іменем України
 
19 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 569/11562/15-ц
провадження № 61-11292св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 
 
учасники справи за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :
позивачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла», 
треті особи: ОСОБА_5 , Публічне акціонерне товариство «Банк 
«Фінанси та Кредит»,
 
учасники справи за позовом ОСОБА_6 :
позивач - ОСОБА_6 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла»,
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради, ОСОБА_5 , Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2021 року у складі судді Кучиної Н. Г. та постанову Рівненського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Боймиструк С. В., Гордійчук С. О., Хилевич С. В.
у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла»,  треті особи: ОСОБА_5 , Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», про визнання недійсним іпотечного договору,
та за позовом  ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради, ОСОБА_5 , Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», про визнання недійсними іпотечних договорів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Західного регіонального департаменту АТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_4 , в якому просили визнати недійсним іпотечний договір № 63858-110 від 11 вересня 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_1 , згідно з яким в іпотеку банку передано домоволодіння та земельна ділянка, розташовані на АДРЕСА_1 .
На обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що на прохання, на той час їх зятя та свата ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , 11 вересня 2008 року було укладено черговий кредитний договір № Ф1-08/63858-110                    між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» в особі філії «Північно-Західне регіональне управління» і ОСОБА_2 на суму 164 000 доларів США. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 63858-110, за яким в іпотеку втретє було передано домоволодіння та земельну ділянку, розташовані на  АДРЕСА_1 .
Присутній при підписанні іпотечного договору ОСОБА_9 запевняв працівників банку у тому, що незабаром взамін вказаного заставного майна вони з батьком нададуть банку інше нерухоме майно у вигляді домоволодіння АДРЕСА_2 і самі будуть здійснювати оплати за договором                              № Ф1-08/63858-110 від 11 вересня 2008 року.
ОСОБА_4 24 червня 2014 року звертався до директора Західного зального департаменту AT Банк «Фінанси та Кредит» із заявою про надання згоди на заміну боржника в зобов`язанні за кредитним договором від 11 вересня 2008 року, в якій просив замінити боржника з ОСОБА_2 на нього, внести зміни в кредитний договір та договір іпотеки, однак в задоволенні його заяви було відмовлено через наявність інших непогашених кредитів.
В даний час усе нерухоме майно ОСОБА_4 та ОСОБА_10 арештоване, тому ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» намагається задовольнити свої вимоги за рахунок домоволодіння і земельної ділянки на АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_1 .
У липні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Західного регіонального департаменту АТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_4 , який змінила у процесі розгляду справи, і остаточно просила визнати недійсними іпотечні договори № 6040-39 від 21 березня 2008 року та № 63858-110 від 11 вересня                   2008 року, укладені між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , на підставі яких в іпотеку банку передано нерухоме майно у вигляді домоволодіння та земельної ділянки на АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6 посилалася на те, що її мати                    ОСОБА_2 , уклавши оспорювані договори, грошові кошти від банку не отримувала, оскільки кошти в сумі 164 000 доларів США пішли на погашення кредитів на той час її чоловіка ОСОБА_11 , який 21 березня 2008 року уклав кредитний договір з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на суму 100 000 доларів США і мав ще один кредит у банку «Європейський». 
Також посилаючись на частину першу статті 203 ЦК України, частину третю статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», частину четверту статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» зазначає, що її неповнолітній син ОСОБА_12 не може бути позбавлений права користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
У червні 2021 року позивачі та їх представник подали до суду заяву про зміну підстав позову вказавши, що при укладанні даного договору діяли під впливом обману з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , оскільки були впевнені, що предмет іпотечного договору № 63858-110 від 11 вересня 2008 року та сам кредитний договір                                      № Ф1-08/63858-110 від 11 вересня 2008 року буде змінений останніми, а саме після реєстрації ОСОБА_13 права власності на домоволодіння АДРЕСА_2 .
Рівненський міський суд Рівненської області ухвалою від 28 вересня 2015 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 об`єднав в одне провадження з позовом ОСОБА_6 
Рівненський міський суд Рівненської області ухвалою від 10 листопада 2016 року замінив первісного відповідача Західний регіональний департамент АТ «Банк «Фінанси та Кредит» у цій справі належним відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит».
Рівненський міський суд Рівненської області ухвалою від 20 січня 2021 року замінив ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «Довіра та гарантія»). Залучив як співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» (далі - ТОВ «ФК «Амбрелла»). Залучив як третіх осіб ОСОБА_5 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 30 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовив.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовив.
Рішення місцевий суд мотивував тим, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами наявності факту обману відповідачами, у той час як наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин щодо яких осіб введено в оману і сам факт введення в оману повинні довести особи, які діяли під впливом обману.
Сторонами іпотечного договору від 11 вересня 2008 року в момент його укладення виконано вимоги закону щодо форми та змісту, зокрема погодження істотних умов і цей договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, тому відсутні підстави для визнання його недійсним як такого, що укладений під впливом обману.
Неповнолітній ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час укладення іпотечного договору не мав права власності на предмет іпотеки та був зареєстрований за адресою іпотечного майна лише з 30 серпня 2011 року, тобто після укладення іпотечного договору, крім того, доказів проживання малолітнього на час укладення оспорюваного договору у іпотечному майні позивачами не надано та в судовому засіданні не встановлено.
Отже, оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права дитини, яка користується житловим будинком, що є предметом іпотеки на теперішній час.
Також місцевий суд зазначив про те, що оспорюваний договір не порушує законодавства України в сфері основ соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей, а частина четверта статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_1 , як іпотекодавець, на час укладання оспорюваного договору не був ні батьком ОСОБА_12 , ні особою, яка його замінює, місцем проживання ОСОБА_12 на час укладання іпотечного договору № 63858-110 від 11 вересня 2008 року була квартира АДРЕСА_3 , а реєстрація місця проживання ОСОБА_6  разом з сином за спірною адресою була здійснена лише 30 серпня 2011 року, тобто після укладання іпотечного договору.
Рівненський апеляційний суд постановою від 13 жовтня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - адвоката Дем`яненко Л. П. залишив без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2021 року залишив без змін.
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження введення іпотекодавця банком в оману. Посилання позивача на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 30 вересня 2011 року, заяви ОСОБА_4 до банку про заміну боржника в зобов`язанні від 24 червня              2014 року не є доказом того, що ОСОБА_1 укладаючи договір іпотеки був умисно введений в оману банком за попередньою домовленістю із ОСОБА_4 .
Оспорюваний іпотечний договір особисто підписаний ОСОБА_1 . Нас час укладення зазначеного договору іпотеки волевиявлення іпотекодавця було спрямовано на його укладення, він усвідомлював існування зобов`язання його ж дружини перед банком, розумів наслідки укладення договору іпотеки, про що зокрема свідчать пункти 2, 8.4, 10 договору іпотеки від 11 вересня 2008 року.
Будь-які домовленості з ОСОБА_4 про подальшу заміну предмета іпотеки не можуть бути підставою для визнання іпотечного договору недійсним. Не встановлено, що такі умови взагалі обумовлювались або повідомлялись банку, зокрема, враховуючи те, що заміна предмета іпотеки повинна відбуватись за згодою іпотекодержателя.
Суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
ОСОБА_6  у листопаді 2022 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 727/7741/16, та застосованого апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні.
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. 
ОСОБА_12 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому відповідно до Закону з цього часу набув права на користування житлом у будинку АДРЕСА_1 разом із нею.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором                            від 21 березня 2008 року її батько передав в іпотеку належний йому спірний житловий будинок тимчасово з умовою його заміни будинком на АДРЕСА_2 . 
Через незадовільний стан здоров`я її сина після народження, переселення у гірші порівняно з будинком АДРЕСА_1 умови проживання, а саме двокімнатну квартиру батьків чоловіка, було недоцільним та неможливим, тому вона з сином продовжували проживати з батьками у зазначеному будинку та вела з ними спільне господарство.
При розгляді справи судами попередніх інстанцій не була врахована позиція Служби у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради в інтересах неповнолітньої дитини - її сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Від ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у березні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, оформлений письмовими поясненнями.
Верховний Суд ухвалою від 19 квітня 2023 року відзив ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» повернув заявнику без розгляду. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 07 грудня 2022 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Рівненського міського суду Рівненської області.
Справа № 569/11562/15-ц надійшла до Верховного Суду 26 грудня 2022 року.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № Ф1-08/63858-110 та додаткова угода № 1 до кредитного договору від 30 жовтня 2008 року, згідно з якими банк надає позичальнику в тимчасове користування кредитні ресурси в сумі 164 000 доларів США під 17 % річних на строк до 10 вересня 2022 року.
На забезпечення виконання кредитного договору 11 вересня 2008 року між                     ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 за № 63858-110/1,                      № 63858-110/2, № 63858-110/3 було укладено договори поруки, згідно з якими у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором                                           № Ф1-08/63858-110, 11 вересня 2008 року ОСОБА_1 уклав іпотечний договір                       № 63858-110, посвідчений 11 вересня 2008 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О. С. за реєстровим номером 4648, згідно з яким передав банку в іпотеку належне йому майно у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями і присадибної земельної ділянки на АДРЕСА_1 .
Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 03 жовтня 2013 року у справі № 2-871/11 позов АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 ,                           ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 про солідарне стягнення заборгованості задовольнив. Стягнув з ОСОБА_2 , ОСОБА_16 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 солідарно на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» 164 000 доларів США заборгованості за кредитом, 132 689,25 доларів США заборгованості за відсотками, 4 790 190,86 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасну сплату відсотків, всього - 296 689 доларів США та 4 790 190,86 грн, що в перерахунку становить 7 161 628,03 грн.
Рівненський апеляційний суд рішенням від 02 грудня 2013 року апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 жовтня 2013 року змінив, зменшив суму пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку                         з 4 790 190,86 грн до 1 500 000 грн, а загальну суму стягнення з 7 161 628,03 грн                    до 4 231 435,10 грн.
Між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» 22 березня                 2019 року було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № Ф1-08/63858-11 від 11 вересня 2008 року, додаткової угоди № 1 від 30 жовтня 2008 року до кредитного договору № Ф1-08/63858-110                                   від 11 вересня 2008 року та іпотечним договором № 63858-110 від 11 вересня                    2008 року ( ОСОБА_1 ) та договорами поруки № 63858-110/1 від 11 вересня                  2008 року ( ОСОБА_1 ), № 63858-110/2 від 11 вересня 2008 року ( ОСОБА_8 ),       № 63858-110/3 від 11 вересня 2008 року ( ОСОБА_4 ).
Між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «ФК «Амбрелла» 22 березня 2019 року було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до                           ТОВ «ФК «Амбрелла» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором                   № Ф1-08/63858-11 від 11 вересня 2008 року, додаткової угоди № 1 від 30 жовтня 2008 року до кредитного договору № Ф1-08/63858-110 від 11 вересня 2008 року та іпотечним договором № 63858-110 від 11 вересня 2008 року ( ОСОБА_1 ) та договорами поруки № 63858-110/1 від 11 вересня 2008 року ( ОСОБА_1 ),                              № 63858-110/2 від 11 вересня 2008 року ( ОСОБА_8 ), № 63858-110/3                                    від 11 вересня 2008 року ( ОСОБА_4 ).
Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25 червня 2020 року, укладеного між ТОВ «ФК «Амбрелла» та ОСОБА_5 , згідно з яким продавець, діючи відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку», продав, а покупець купив земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Право на продаж вказаного нерухомого майна належить ТОВ «ФК «Амбрелла» (іпотекодержателю) на підставі: договору іпотеки № 63858-110 від 11 вересня                    2008 року, посвідченого 11 вересня 2008 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О. С. за реєстровим № 4648, укладеного 11 вересня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 ; договору відступлення (купівлі продажу) права вимоги, посвідченого 22 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н. В. за реєстровим № 438, укладеного 22 березня 2019 року між                          ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»; договору відступлення (купівлі продажу) права вимоги, посвідченого 22 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н. В. за реєстровим № 439, укладеного 22 березня 2019 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «ФК «Амбрелла».
У довідці від 09 вересня 2008 року, яка містить записи про склад сім`ї у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , за досліджуваний період відсутня інформація про проживання ОСОБА_6 .
Водночас у записах з будинкової книги по домоволодінню за адресою: АДРЕСА_4 міститься запис про реєстрацію місця проживання ОСОБА_17 з 21 березня 2008 року та ОСОБА_4                                 з 05 серпня 2003 року, а з будинкової книги по домоволодінню за адресою: АДРЕСА_1 встановлено судами, що ОСОБА_6 знята з реєстрації за цією адресою 21 березня 2008 року.
Крім того, апеляційним судом встановлено, що батько малолітнього був прописаний за адресою: АДРЕСА_4 . 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин першої-третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.
Системний аналіз статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх.
Чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того, чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.
Указана правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду                            від 05 жовтня 2022 року у справі № 201/136/15 (провадження № 61-3542св22).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2021 року                        
у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) зробила висновок про те, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного виконавця та/або органу опіки та піклування. 
Разом із цим, вирішуючи спір у вищевказаній справі, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вона у своїй постанові від 29 вересня 2020 року у справі                               № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) підтримала правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 січня 2016 року у справі                    № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940ц15), згідно з яким правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження                                № 14-113цс21), сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.
Верховний Суд у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 607/8145/18 (провадження № 61-6249св20), посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06 травня 2019 року у справі № 639/5828/15-ц (провадження № 61-29627св18), від 06 листопада 2019 року у справі                                              № 346/432/16-ц (провадження № 61-29148св18) та від 19 червня 2019 року у справі № 695/2714/15-ц (провадження № 61-29000св18), також зазначив про те, що чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того, чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні діти, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.
Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло.
Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 760/15341/16-ц (провадження № 61-48978св18), вирішуючи спір про визнання договору іпотеки недійсним, указав про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.
Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах                                     від 25 квітня 2018 року у справі № 640/1332/15-ц (провадження № 61-8582св18),                    від 23 січня 2019 року у справі № 127/4540/15-ц (провадження № 61-18017св18).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з вищенаведеною частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Встановивши, що у матеріалах справи відсутні докази того, що час укладення іпотечних договорів іпотекодавець ОСОБА_1 доглядав за малолітньою дитиною або хоча б про те, що ОСОБА_6 та її син проживали однією сім`єю та були об`єднані спільним побутом з іпотекодавцем, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд,  дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Також апеляційним судом правильно зазначено про те, що станом на 21 березня 2008 року питання реєстрації та зняття з реєстрації громадян було врегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в редакції від 11 грудня 2003 року, статті 6, 7 якого передбачали особисте подання заяви про реєстрацію/зняття з реєстрації, паспортного документа та доручення, що посвідчене в установленому порядку, якщо заяву подає представник, тому зміна прописки матері 21 березня 2008 року не могла відбутись без її згоди.
Крім того, апеляційним судом зазначено, що батько малолітнього був прописаний за адресою: АДРЕСА_4 , що не виключає можливості проживання дитини за цією ж адресою, оскільки законодавець не надає перевагу комусь із батьків.
Доводи касаційної скарги про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 727/7741/16, та застосованого апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні суд касаційної інстанції відхиляє, оскільки заявником вмотивовано не обґрунтовано необхідність відступлення від зазначеного у касаційній скарзі висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Разом з тим, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що практика у подібних правовідносинах є сталою.  
Аргументи касаційної скарги про неналежну оцінку доказів судами попередніх інстанцій суд касаційної інстанції також відхиляє, оскільки згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Отже, заявником не мотивовано та не доведено, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права щодо порядку та оцінки доказів, зокрема отримання доказів та/або дослідження доказів.
Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                                Є. В. Петров