ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" квітня 2023 р.           Справа№ 910/11188/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Скрипки  І.М.
суддів:            Тищенко А.І. 
          Михальської Ю.Б. 
 
при секретарі судового засідання Бендюг І.В.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 27.04.2023
розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2023 (повний текст складено 31.01.2023)
у справі №910/11188/22    (суддя   Кирилюк Т.Ю.)
за позовом Приватної фірми "Віта"
до  Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
про   стягнення 1 343 820,00 грн.
В судовому засіданні 27.04.2023 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.
                                                                                                                  ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Приватна фірма "Віта" звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна атомна Енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про  стягнення 1 343 820,00 грн. заборгованості, 25  532,58 грн. інфляційних втрат та 5080,74 грн. 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки товару №53-121-01-22-11230 від 09.06.2022.
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив позовні вимоги з огляду на прострочення позивачем поставки на один день, необхідністю розмежування порядку здійснення розрахунків за поставлений товар з урахуванням пунктів 3.2. та 3.3. договору, що наслідком спричинило неправомірне нарахування інфляційних втрат та 3% річних.
У відповіді на відзив позивач зазначає, що оскільки ціна поставленого товару має бути сплачена у повному обсязі сформованому в договорі та не підлягає розмежуванню. Також від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, у зв`язку із збільшенням періоду нарахування інфляційних втрат та 3% річних.
Відповідач у запереченнях на відповідь на відзив не погоджується із доводами позивача щодо строку оплати частини вартості поставленого товару у розмірі суми ПДВ. 

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням   Господарського суду міста Києва від 24.01.2023 у справі №910/11188/22 позов задоволено частково. 
Стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Приватної фірми "Віта" заборгованість у розмірі 1 343 820   грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 25 532 грн. 58 коп., 3% річних у розмірі 4 970    грн. 29 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 6 833 грн. 45 коп. та судовий збір у розмірі 20 614 грн. 84 коп.
В іншій частині позову відмовлено.
Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань за договором в частині оплати отриманого товару та наявність заборгованості за договором на час звернення до суду у розмірі 1 343 820,00 грн., доказів оплати якої відповідачем не надано, у зв`язку із чим також задоволено вимоги про стягнення інфляційних втрат за розрахунком позивача у розмірі 25 532,58 грн, та 3 % річних, нарахованих за загальний період прострочення з 31.08.2022 по 14.10.2022, за розрахунком суду у розмірі 4 970,29 грн.
Одночасно суд дійшов висновку про зменшення заявлених до стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу до 6 833,45 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, представник відповідача 14.02.2023 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення 3% річних, інфляційних витрат і витрат на професійну правничу допомогу та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у стягненні з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами, інфляційних витрат і витрат на професійну правничу допомогу.
Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного.
- суд дійшов помилкового висновку, що строк оплати поставленого товару є таким, що настав, оскільки сторони в договорі розмежували строки сплати ПДВ та ціни товару без ПДВ, та встановили, що ціна товару без ПДВ сплачується протягом 60 календарних днів з дати поставки товару, а ПДВ сплачується після отримання покупцем від постачальника податкової накладної (п.3.3 договору);
- внаслідок неправильного визначення судом строку виконання відповідачем обов`язку зі сплати частини вартості поставленого товару у розмірі суми ПДВ, судом неправильно визначений період прострочки зі сплати ВП «Запорізька АЕС» частини вартості товару у розмірі ПДВ, а відповідно і суми інфляційних втрат, що, в свою чергу, є підставою для скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат;
- суд вийшов за межі предмету позову та безпідставно стягнув 3% річних, оскільки позивачем заявлялась до стягнення сума у вигляді «процентів за користування чужими грошовими коштами» (3%) в розмірі 5  080,74 грн;
- оскільки між сторонами існують зобов`язання за договором поставки товару, які за своєю правовою природою не є зобов`язаннями щодо використання та повернення чужих грошових коштів, відсутні законні підстави для стягнення з ВП ЗАЕС відсотків за користування чужими грошовими коштами в розмірі 4  907,29 грн;
- в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скаржник вважає, що в оскаржуваному рішенні суд не дав належну оцінку наданим запереченням, наявній судовій практиці та не розглянув клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, заявлене представником відповідача в судовому засіданні.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.
Колегією суддів встановлено, що апеляційна скарга подана безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11188/22.
Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2023 у справі № 910/11188/22         до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.
06.03.2023 матеріали справи №910/11188/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.03.2023 апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2023 у справі № 910/11188/22   залишено без руху, з огляду на неподання належних доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі. Надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.
20.03.2023 апелянтом до суду подано платіжне доручення №1452 від 07.03.2023 про сплату судового збору в сумі 3   721,50 грн.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2023 у справі № 910/11188/22, розгляд справи призначено на 27.04.2023.

Явка представників сторін
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 27.04.2023 апеляційну скаргу просив задовольнити, оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних та витрат на професійну правничу допомогу та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в позові. 
Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 27.04.2023 апеляційну скаргу просив відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Сторонами у справі 09 червня 2022 року було укладено договір поставки товару №53-121-01-22-11230, відповідно до умов якого позивач зобов`язався поставити, а відповідач прийняти та сплатити стартовий комбікорм рибний типу РГМ-6М.
Пунктом 1.2. договору визначено строк поставки товару: червень 2022 року.
Відповідно до пункту 3.1. договору вартість товару, що поставляється за даним договором становить 1 119 850,00 грн. Крім того ПДВ 223 970,00 грн. Разом з ПДВ 1 343 820,00 грн.
Згідно з пунктом 3.2. договору оплата за поставлений товар здійснюється протягом 60 календарних днів з дати поставки повного обсягу товару, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача.
Пунктом 3.3. договору визначено, що оплата відповідачем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації позивачем належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і діє один рік (пункт    12.1. договору).
Як встановлено судом, позивачем, на виконання умов договору, було поставлено відповідачу стартовий комбікорм рибний типу РГМ-6М , що підтверджується видатковою накладною, підписаною сторонами №549 від 01 липня 2022 року на суму 1 343 820,00 грн.
Судом встановлено, що строк оплати за договором поставки товару №53-121-01-22-11230 є таким, що настав.
Позивач стверджує, що відповідач не виконав умов договору та не оплатив поставлений товар, у результаті чого на момент звернення до суду існує прострочена заборгованість у розмірі 1 343 820,00 грн.
Матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем вказаної суми заборгованості.
Відповідач проти позову заперечує, та зазначає, що позивачем порушено умови пункту 1.2. договору та прострочено поставку товару на один день.
Пунктом 2.4. договору визначено, що у разі виявлення невідповідностей товару стандартам, нормам, відповідач має право відмовитись від товару, якщо невідповідності не будуть усунені в строк, який дозволить здійснити його поставку в строк, визначений договором.
З наявної у матеріалах справи видаткової накладної, підписаної сторонами, вбачається, що відповідач прийняв товар у позивача без жодних зауважень та заперечень.
Судом не прийнято до уваги твердження відповідача стосовно того, що порушення позивачем строку поставки на один день є підставою для не здійснення оплати за поставлений та прийнятий товар.
Відповідач стверджував, що пунктами 3.2. та 3.3. договору розмежовано порядок здійснення розрахунків за поставлений товар, а з огляду на те, що строк виконання зобов`язання щодо здійснення оплати товару в розмірі суми ПДВ не встановлений, позивачем неправомірно здійснено розрахунок інфляційних втрат та 3% річних на суму вартості ПДВ.
Зі змісту пунктів 3.2. та 3.3. договору вбачається, що відповідач мав здійснити розрахунок за продукцію протягом 60 календарних днів з моменту поставки продукції, при цьому, оплата частини вартості продукції у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації відповідної податкової накладної. В той же час, сторонами підтверджено, що податкова накладна була зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних в межах строку оплати за поставлений товар, а також враховуючи виставлений позивачем рахунок на оплату № 561 від 30.06.2022 на суму 1 343 820,00 грн, суд визнав безпідставними твердження відповідача стосовно необхідності розмежування порядку здійснення розрахунків, а строк оплати частин вартості товару в розмірі суми ПДВ таким, що настав.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 1 343 820,00 грн є правомірною і підлягає задоволенню повністю.
Щодо вимог про стягнення з відповідача 25 532,58 грн інфляційних втрат та 5 080,74 грн 3 % річних, судом встановлено наступне.
Так, у відповідності до пункту 3.2. договору від 09.06.2022 №53-121-01-22-11230 оплата за поставлений товар здійснюється протягом 60 календарних днів за дати поставки повного обсягу товару.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідач прийняв товар 01.07.2022 відповідно до наявної в матеріалах справи видаткової накладної №549 від 01.07.2022 на суму 1 343 820,00 грн.
Отже товар мав бути оплачений відповідачем 30.08.2022, оскільки останній день строку оплати припадав на 30.08.2022, а відтак прострочення виконання грошового зобов`язання почалося з 31.08.2022.
Здійснюючи перевірку наданого позивачем розрахунку заявленої до стягнення суми інфляційних втрат у розмірі 25 532,58 грн судом встановлено його правильність та відповідність вимогам умов договору та чинного законодавства.
Судом перевірено розрахунки 3% річних позивача та встановлено, що при здійсненні розрахунку позивачем не враховано приписи частини першої  статті 253 Цивільного кодексу України, якою визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
З огляду на вищенаведене та доведення факту несвоєчасності виконання грошового зобов`язання за договором поставки №53-121-01-22-11230 від 09.06.2022, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат задоволені за розрахунком позивача у розмірі 25 532,58 грн, та 3 % річних, нарахованих за загальний період прострочення з 31.08.2022 по 14.10.2022, задоволені частково за розрахунком суду у розмірі 4 970,29 грн.
Щодо стягнення з Державного підприємства "Національна атомна Енергогенеруюча компанія "Енергоатом" витрат на професійну правничу допомогу згідно договору про надання правової допомоги від 15 червня 2020 року в загальному розмірі 13 584,00 грн., судом за результатами розгляду справи зменшено заявлені до стягнення з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу до 6 833,45 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.
Оскільки відповідачем рішення суду оскаржується лише в частині стягнення 3% річних, інфляційних витрат і витрат на професійну правничу допомогу, відповідно рішення суду в частині стягнення 1 343 820   грн. 00 коп. заборгованості не переглядається в апеляційному порядку у відповідності до ст.269 ГПК України.
Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про стягнення 1 343 820,00 грн. заборгованості, 25  532,58 грн. інфляційних втрат та 5080,74 грн. 3% річних, які обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки товару №53-121-01-22-11230 від 09.06.2022.
Доводи поданої апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, яким надано належну оцінку встановленим під час розгляду обставинам справи, у зв`язку з чим відхиляються через наступне. 
Відповідно до ч.ч.1,2     ст. 509 Цивільного кодексу України     зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених     статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі     ст. 11 ЦК України     цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1     статті 626 ЦК України     визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі     ст. 628 ЦК України     зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до     ст. 712 Цивільного кодексу України     за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Як підтверджено матеріалами справи, на виконання умов договору позивач згідно із видатковою накладною №549 від 01 липня 2022 року на суму 1 343 820,00 грн. поставив відповідачу товар.
Відповідно до ч. 1     ст. 692 Цивільного кодексу України     покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ч. 1     ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).           
В пунктах 3.2. та 3.3. договору сторони погодили, що відповідач мав здійснити розрахунок за продукцію протягом 60 календарних днів з моменту поставки продукції, при цьому, оплата частини вартості продукції у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації відповідної податкової накладної. 
Договір, відповідно до     ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із     ст. 525 Цивільного кодексу України     одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до           ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього     Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Аналогічна правова норма передбачена частиною 1     статті 193 Господарського кодексу України.
Відповідно до     ст. 610 ЦК України     порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
З огляду на встановлені договором строки оплати та враховуючи положення     ст. 264 ЦК України, відповідач зобов`язаний був здійснити оплату    за поставлений  товар за видатковою накладною №549 від 01.07.2022 на суму 1 343 820,00 грн. саме 30.08.2022, оскільки останній день строку оплати припадав на 30.08.2022, а відтак прострочення виконання грошового зобов`язання почалося з 31.08.2022.
З огляду на викладене,    погоджений сторонами порядок оплати строк оплати           за поставлену продукцію   є таким, що настав.
Відповідач, заперечуючи позовні вимоги, посилається на те, що строк оплати за товар в частині розміру суми ПДВ не настав, оскільки позивачем не виконані взяті на себе зобов`язання щодо надіслання відповідачу податкових накладних, передбачених у пункті 3.3. договору.
Відповідно до абз. 5 та 6 п.     201.10 ст. 201 Податкового кодексу України     підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня. З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем.
В той же час, сторонами підтверджено, що податкова накладна була зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних в межах строку оплати за поставлений товар, а також враховуючи виставлений позивачем рахунок на оплату № 561 від 30.06.2022 на суму 1 343 820,00 грн, а тому місцевий господарський суд обґрунтовано визнав безпідставними твердження відповідача стосовно необхідності розмежування порядку здійснення розрахунків, а строк оплати частин вартості товару в розмірі суми ПДВ таким, що настав.
У відповідності до ч. 1     ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
З урахуванням наведеного, оскільки відповідач в обґрунтування своїх заперечень  посилається на те, що позивачем не було надано податкову накладну, яка зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних, то тягар доведення неналежного виконання позивачем           свого обов`язку щодо ненадання відповідачу документів покладається саме на відповідача.
Однак, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх заперечень.
Натомість, видаткова накладна №549 від 01.07.2022 на суму 1 343 820,00 грн.  підписана відповідачем без жодних зауважень.
Відповідач не надав у матеріали справи жодних вимог та претензій, адресованих позивачу           щодо надання           визначених у пункті 4.5. документів.
У відповідності до     ст. 7 Господарського процесуального кодексу України,           правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма           кореспондується зі     ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.
У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини           у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України     встановлено, що    судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Оскільки відповідачем не підтверджено належними та достатніми доказами обставини, на які він посилається у відзиві на позов, заперечення відповідача колегією суддів оцінюються критично.
Частиною 1     статті 73 Господарського процесуального кодексу України     встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань за договором           в частині оплати отриманого товару та наявність заборгованості за договором на час звернення до суду у розмірі 1 343 820,00 грн, доказів оплати вказаної суми заборгованості відповідачем не надано, у зв`язку з чим місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про задоволення позову про стягнення           заборгованості у розмірі 1 343 820,00 грн. При цьому апелянтом рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми основного боргу з урахуванням ПДВ в апеляційному порядку не оскаржується.
У зв`язку із простроченням відповідачем грошового зобов`язання, позивачем також нараховані до стягнення     25  532,58 грн. інфляційних втрат та 5080,74 грн. 3% річних.
Частиною 2     статті 625 Цивільного Кодексу України     передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").
За розрахунком           позивача, нарахування 3% річних та інфляційних втрат позивач здійснює з 30.08.2022 по 14.10.2022.
Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що до стягнення підлягають  інфляційні втрати за розрахунком позивача у розмірі 25 532,58 грн, та 3 % річних, нарахованих за загальний період прострочення з 31.08.2022 по 14.10.2022, за розрахунком суду у розмірі 4 970,29 грн.
Відповідач, заперечуючи суми та порядок нарахування 3% річних та інфляційних втрат, свого контррозрахунку не подав.
Оскільки судом правильно визначено строк виконання відповідачем обов`язку зі сплати частини вартості поставленого товару у розмірі суми ПДВ, правильно визначено період прострочки зі сплати ВП «Запорізька АЕС» вартості товару у розмірі ПДВ, доводи апелянта в цій частині відхиляються через необгрунтованість.
При цьому помилковими є посилання відповідача (апелянта) на вихід суду за межі предмету позову та безпідставне стягнення 3% річних, оскільки позивачем заявлялась до стягнення сума у вигляді «процентів за користування чужими грошовими коштами» (3%) в розмірі 5  080,74 грн, 
оскільки позивачем заявлено до стягнення саме 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України, про що зазначено в позовній заяві.
Приписами ст. ст.     76,     77 Господарського процесуального кодексу України     визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із ст. ст.     78,     79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Статтею           86           Господарського процесуального кодексу України     передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.           Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про часткове задоволення позову, правомірним є нарахування 3% річних та інфляційних втрат на вартість поставленого і несвоєчасно оплаченого товару відповідачем із урахуванням суми ПДВ.
Що стосується доводів апелянта в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, де скаржник вважає, що в оскаржуваному рішенні суд не дав належну оцінку наданим запереченням, наявній судовій практиці та не розглянув клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, заявлене представником відповідача в судовому засіданні, колегія суддів зазначає наступне.
Позивачем заявлено до стягнення з Державного підприємства "Національна атомна Енергогенеруюча компанія "Енергоатом" витрат на професійну правничу допомогу згідно договору про надання правової допомоги від 15 червня 2020 року в загальному розмірі 13 584,00 грн.
У відповідності до частини першої  статті 126 Господарського процесуального кодексу України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною третьою  статті 126 Господарського процесуального кодексу України  визначено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною 8  статті 129 Господарського процесуального кодексу України  розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Позивач та адвокат Шубенок Олег Миколайович 15 червня 2020 року уклали договір про надання правової (правничої) допомоги №8/154, за яким адвокат надає позивачу послуги з правничої допомоги щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги.
Відповідно до пункту 3.1. договору гонорар адвоката, в тому числі порядок обчислення гонорару за окремі послуги та етапи їх виконання, визначається окремою угодою та сплачується позивачем в порядку, строки та у формі визначеними такою угодою.
Згідно з пунктом 2 угоди про гонорар адвоката № 10 від 12.10.2022 розмір гонорару складає суму визначену сторонами в актах виконаних робіт.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу,        позивачем надано копію акту виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 14.10.2022 на суму 6 834,00 грн, копію акту виконаних робіт № 2 від 14.11.2022 на суму 4 250,00 грн, копію акту виконаних робіт (наданих послуг) № 3 від 28.11.2022 на суму 2 500,00 грн та оригінали видаткових касових ордерів від 17.10.2022 на суму 6 834,00 грн, від 15.11.2022 на суму 4 250,00 грн та від 28.11.2022 на суму 2 500,00 грн.
Відповідно до частини шостої  статті 126 Господарського процесуального кодексу України  обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідачем викладено заперечення щодо розміру витрат на правову допомогу адвоката позивача, зокрема, з огляду на незначну складність справи і на те, що підготовка до її розгляду не потребує аналізу великої кількості доказів, законодавства, значних затрат часу та зусиль, а також у зв`язку тим, що адвокатом Шубенком Олегом Миколайовичем вже надавалась правова допомога Приватній фірмі "Віта" по аналогічній справі, у зв`язку з чим заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним, необґрунтованим та непропорційним до предмета спору.
З урахуванням вказаних заперечень відповідача, з огляду на спірні правовідносини сторін, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, ціну позову, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5        статті 12 Господарського процесуального кодексу України, судом зазначено, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є неспівмірним зі складністю справи, ціною позову, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідає критерію розумності та їх стягнення у повному обсязі становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат.
          Позивач  29.11.2022 разом з поясненнями подав до суду акт виконаних робіт (наданих послуг) № 3 від 28 листопада 2022 року на суму 2 500,00 грн, проте доказів направлення вказаного доказу відповідачу не надав.
Відповідно до частини дев`ятої  статті 80 Господарського процесуального кодексу України  копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
З огляду на вищевикладені обставини, судом не прийнято до розгляду вказаний акт виконаних робіт, оскільки ненадсилання його відповідачу фактично унеможливило останнього надати пояснення чи заперечення щодо збільшення розміру витрат на правничу допомогу на вказану суму.
За наведених обставин місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про зменшення заявлених до стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу до 6 833,45 грн., що спростовує доводи апелянта про не розгляд клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.
Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.         
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про часткове задоволення позову.
Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2023 у справі №910/11188/22.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                                         ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2023 у справі №910/11188/22   залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2023 у справі №910/11188/22 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція».
4. Матеріали справи №910/11188/22 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови підписано     12.06.2023 після виходу колегії суддів з відпустки.       

Головуючий суддя                                                            І.М. Скрипка 

Судді                                                                                А.І. Тищенко

                                                                                Ю.Б. Михальська