ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4824/23 Справа № 199/9779/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Хомченко Л.І. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року                                                                 м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,
суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І., 
за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №199/9779/22 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Амур-Нижньодніпровський відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 09 березня 2023 року (суддя Хомченко Л.І., повний текст судового рішення складено 14 березня 2023 року),

в с т а н о в и в :

В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересована особа: Амур-Нижньодніпровський відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, посилаючись на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Донецькій області, Дзержинський район, м. Артемово, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 до серпня 2022 року. На теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Заявник навчався в Новогродській допоміжній школі-інтернат м. Дзержинська, Донецької області, яку закінчив у 1978 році, що підтверджується свідоцтвом про закінчення школи від 26 червня 1978 року, у шлюбі не перебував, проживав із матір`ю, паспорт громадянина України ніколи не отримував, мав лише паспорт громадянина УРСР, який згорів. Факт постійного безперервного проживання ОСОБА_1 на території України підтверджують письмовими поясненнями рідної сестри ОСОБА_2 та племінниці ОСОБА_3 . 05 жовтня 2022 році ОСОБА_1 звернувся із заявою до Амур-Нижньодніпровського відділу ГУ ДМС у місті Дніпрі стосовно оформлення паспорту громадянина України, однак листом служба повідомила, про те, що встановити належність до громадянства України не виявилось можливим та рекомендовано звернутись до суду. Даний факт заявнику необхідно встановити для отримання паспорта громадянина України. Тому, заявник просив суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року в місті Соледарі Донецької області.
Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 09 березня 2023 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Амур-Нижньодніпровський відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено.
Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року в місті Соледарі Донецької області.
З вказаним рішенням не погодилось Головне управління Державної міграційної служби України та оскаржило його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду зроблені на підставі неповного з`ясування обставин справи, рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство» стосується осіб, які перебували у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт постійного проживання на зазначену дату, подає судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Вважає, що свідоцтво про народження ОСОБА_1 , підтверджує лише його народження, проте не підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Свідоцтво про закінчення школи підтверджує лише факт закінчення навчання у 1978 році, проте не може бути належним підтвердженням факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Показання свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , не можуть бути взяті до уваги, оскільки свідки є рідною сестрою та племінницею заявника, що може свідчити про наявність у них заінтересованості у результаті вирішення справи. Вважає, що заявником не надано належних документів, що підтверджують факт його проживання на території України (трудову книжку або архівні довідки з місць роботи, військовий квиток або інший документ про перебування на обліку РВК, копію домової книги з штампом реєстрації на території України, копію паспорта громадянина колишнього СРСР 1974 року з внесенням напису органами внутрішніх справ України «громадянин України», тощо), тому не вбачається належність ОСОБА_1 до громадянства України, відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України».
Від заявника у справі відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України Барабаш Л.В. у судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.
Представник заінтересованої особи Амур-Нижньодніпровського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Стахова О.В. у судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.
Заявник ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду в режимі відео конференції просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників заінтересованої особи та заявника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.
Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Донецькій області, Дзержинський район, м. Артемово (а.с. 15).
Згідно із свідоцтвом про закінчення допоміжної школи ОСОБА_1 26 червня 1978 року закінчив Новгородську допоміжну школу-інтернат м. Дзержинська, Донецької області (а.с. 11).
Відповідно до свідоцтва про присвоєння кваліфікації від 24 червня 1978 року, ОСОБА_1 навчався в Новгородській допоміжній школі-інтернаті м. Дзержинська, Донецької області і закінчив курс професійно-трудового навчання за професією штукатура-маляра (а.с. 14).
З письмових пояснень рідної сестри заявника ОСОБА_2 та племінниці ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Донецькій області, Дзержинському районі, м. Артемово та постійно проживав з батьками за адресою: АДРЕСА_1 до серпня 2022 року, поки не згорів його будинок під час обстрілу та був евакуйований в місто Дніпро до рідної сестри, де зараз і проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Паспорт громадянина України не отримував, мав лише паспорт громадянина УРСР, працював неофіційно, в шлюбі не перебував (а.с. 5, 6).
Згідно із листом Амур-Нижньодніпровського відділу ГУ ДМС у місті Дніпрі Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області від 29 жовтня 2022 року ОСОБА_1 повідомлено, що встановити належність до громадянства України не виявилось можливим та рекомендовано звернутись до суду (а.с. 7).
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що прийняття рішення про встановлення факту постійного проживання заявника на території України не створює будь-яких самостійних юридичних наслідків, які б призвели до безпосереднього набуття ним громадянства України. Встановлення вказаного факту є лише одним з чинників, потрібних для отримання громадянства України у встановленому законом порядку.
Рішення суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам закону.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
В судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
На день розгляду справи в судах підстави та порядок набуття громадянства України регулювалися нормами Закону України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ (далі - Закон № 2235-ІІІ).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону № 2235-ІІІ громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно із пунктами 1, 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).
Порядок відповідно до Закону України «Про громадянство України» визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.
Згідно із пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.
Подібні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498 св 20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116 св 20), від 02 червня 2021 року у справі №125/1472/19 (провадження № 61-8866 св 20).
У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт (частина перша статті 319 ЦПК України).
Зі змісту заяви ОСОБА_1 випливає, що метою встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України в порядку встановлення належності громадянства України.
ОСОБА_1 звертався до Відділу міграційної служби з заявою про паспортизацію ОСОБА_1 , але листом від 29 жовтня 2022 року йому було відмовлено.
Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судовому засіданні суду першої інстанції, кожен окремо, підтвердили, що ОСОБА_1 постійно проживав у місті Соледарі Донецької області, в тому числі станом на 24 серпня 1991 року.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року в справі № 504/2099/19 (провадження № 61-3557св21) зазначено, що: «встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України. […] Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. […] У справі, що переглядається, установивши факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року, що підтверджується належними доказами, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення заяви».
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Апеляційний суд виходить з того, що факт проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема, свідоцтвом про народження, згідно з яким він народився в Донецькій області, його батьки за національністю є українцями, показаннями свідків. При цьому, відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином іншої держави, матеріали справи не містять.
Таким чином, встановлені у справі обставини та досліджені докази підтверджують, що ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України, а тому заява є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.
Аналогічних висновки викладені Верховним Судом в постановах від 29 червня 2022 року у справі № 522/9243/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 495/7343/19, від 27 лютого 2023 року у справі № 517/445/19.
В свою чергу, доводи апеляційної скарги міграційної служби щодо відсутності документальних підтверджень проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.
Таким чином рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не свідчить про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не ґрунтуються на нормах права, та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому її відповідно до статті 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 09 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 14 червня 2023 року.

Судді                                                                                І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста