Справа № 351/1195/22 
Провадження № 22-ц/4808/563/23
Головуючий у 1 інстанції Сегін І.Р. 
Суддя-доповідач Барков В. М. 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Баркова В. М.,
суддів                         Девляшевського В. А.,
       Луганської В. М.,
секретар                 Петрів Д. Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кошман Ірина Вадимівна, на рішення Снятинського районного суду від 28 лютого 2023 року в складі судді Сегіна І. Р., ухвалене в м. Снятині Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Снятинської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Кошман І. В., звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Снятинської міської ради, про визначення місця проживання дітей.
Позов обґрунтовано тим, що 11 серпня 2017 року між сторонами було укладено шлюб. У шлюбі у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачем та перебуває на його повному утриманні. Відповідачка проживає окремо від них, з дитиною не спілкується та відмовляється навідувати її, оскільки в неї інші погляди на виховання дитини. Виходячи з інтересів дитини, позивач вважає за доцільним залишити дочку на його утриманні та виховані, оскільки з моменту фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 дитина проживає разом з ним по АДРЕСА_1 . Разом з ними проживає його мама, яка допомагає у виховані та догляді за дитиною. Він повністю опікується інтересами та потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за її розвитком та здоров`ям. Як батько повністю віддає себе дочці, свою любов і турботу та велику увагу приділяє їй.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визначити місце проживання малолітньої дитини -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ним.
Рішенням Снятинського районного суду від 28 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кошман І. В., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що сімейне законодавство під місцем проживання дитини визначає не конкретний населений пункт із вказівкою на будинок, а саме особу, з якою має проживати дитина. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Від моменту фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачкою дочка проживає з позивачем та перебуває на повному його забезпечені. Відповідачка проживає окремо, з дитиною спілкується не охоче. ОСОБА_1 повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. Проте, даних обставин місцевий суд не взяв до уваги та безпідставно відмовив у задоволенні позову. При цьому, дійшовши висновку про відсутності спору між сторонами, суд першої інстанції відповідно до статті 225 ЦПК України повинен був винести ухвалу про закриття провадження у справі, а не відмовляти в задоволенні позову.
Крім того, при винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував письмового висновку Служби у справах дітей Снятинської міської ради, який у цій категорії справ є обов`язковим та в якому зазначено про доцільність визначити місце проживання дітей саме з батьком. На обов`язковість отримання судами відповідного письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини Верховний Суд вказував, зокрема у постановах від 16 грудня 2020 року у справі №319/606/18, від 27 січня 2021 року у справі №355/1857/18.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника адвоката Кошман І. В., які просили апеляційну скаргу задовольнити, пояснення відповідачки ОСОБА_2 , яка просила залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржуване рішення змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності спору між сторонами, При цьому, критично оцінив позицію сторін та висновок служби у справах дітей Снятинської міської ради.
Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, оскільки у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.
Розглядаючи апеляційну скаргу, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно із статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2 ст. 88 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та п`ята статті 81 ЦПК України).
Судом першої інстанції встановлено, що 11 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб.
У шлюбі у сторін народилась донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з висновком Служби у справах дітей Снятинської міської ради, враховуючи інтереси малолітньої дитини, Служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 біля батька ОСОБА_1 .
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно із частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Між тим, в обґрунтування своїх позовних вимог позивачем надано лише висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 біля батька (а.с. 31).
Будь-які інші докази, які б дали змогу суду визначити хто з батьків міг би забезпечити найкращі інтереси дитини, в матеріалах справи відсутні.
Клопотань про витребування таких доказів позивач під час розгляду справи не заявляв, відтак у суду відсутня можливість встановити наявність належного батьківського потенціалу з виховання двохрічної дитини та догляду за нею у кожного з батьків.
Крім того, з висновку органу опіки та піклування вбачається, що бесіда із матір`ю дитини не проводилася, її матеріально-побутові умови проживання не перевірялися, а тому цей висновок не можна визнати обґрунтованим.
Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 03 квітня 2023 року в справі № 759/6072/21, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.
Оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі доказі на підставі яких суд має вирішити питання забезпечення інтересів дитини, яке ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо, в задоволенні позову необхідно відмовити в зв`язку із його недоведеністю.
В зв`язку із вищенаведеним суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог, але помилково вважав відсутнім спір між сторонами. Тому апеляційний суд вважає за необхідне змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення суду першої інстанції, виклавши її в редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кошман Ірина Вадимівна - задовольнити частково.
Рішення Снятинського районного суду від 28 лютого 2023 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 29 травня 2023 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       В. А. Девляшевський

       В. М. Луганська