ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/233/21  Номер провадження 22-ц/814/1771/23	Головуючий у 1-й інстанції Поволяєва О.В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 червня 2021 року, ухвалене суддею Поволяєвою О.В., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління національної поліції в Харківській області про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

13 січня 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Шевченківського ВП Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області про відшкодування моральної шкоди, в якому просив суд стягнути за рахунок державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди, завданої тривалою бездіяльністю відповідача, у розмірі 3 300 000,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000,00 грн. та витрати під час імітації досудового розслідування у розмірі 10 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 21 вересня 2015 року за заявою  ОСОБА_1 зареєстроване кримінальне провадження №42015220010000056 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 182 КК України, в якому його визнано потерпілим і розпочато досудове розслідування. 12 квітня 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до Прокуратури Харківської області щодо неналежного виконання своїх обов`язків слідчими Шевченківського ВП та просив забезпечити законність та верховенство права під час проведення зазначеного досудового розслідування. У травні 2017 року ним отримано відповідь за №04-26-3567-16 від 05 травня 2017 року, в якій зазначено що прокуратурою скасовано постанову слідчого Шевченківського ВП про закриття кримінального провадження. 25 липня 2018 року позивач звернувся з заявою до начальника СВ Шевченківського ВП щодо перевірки стану розслідування кримінального провадження №4201522200010000056, однак жодної відповіді не отримав. 08 липня 2019 року адвокатом позивача -Кундійсом Є.В. до Шевченківського ВП направлено адвокатський запит щодо надання інформації про стан досудового розслідування зазначеного кримінального провадження, проте відповідь надано не було. 10 липня 2019 року на ім`я начальника ГУ НП в Харківській області генерала поліції Сокуренка В.В. позивачем направлена скарга на бездіяльність працівників поліції Шевченківського ВП та навмисним затягуванням досудового розслідування. 05 серпня 2019 року отримано відповідь за №Б-2238/49-2/01, в якій викладені факти неналежного виконання своїх обов`язків посадовими особами Шевченківського ВП, вказано на активізацію досудового розслідування, прийняття процесуальних рішень у стислі терміни та вказано, що зазначені порушення діючого законодавства України сталися з вини начальника СВ Шевченківського ВП Заворіна А.І. внаслідок неналежного виконання ним своїх посадових обов`язків. 02 жовтня 2019 року позивач звернувся до слідчого Шевченківського ВП ОСОБА_2 з клопотанням про проведення слідчих дій та вручення повідомлення про підозру особі, яка вмотивовано підозрюється у вчиненні злочину, який розслідується в рамках зазначеного кримінального провадження, проте жодної відповіді не отримав. Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2019 року задоволено скаргу  ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області щодо розгляду клопотання, зобов`язано уповноважену особу СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області розглянути клопотання від 02 жовтня 2019 року про вручення повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 42015220010000056 від 21 вересня 2015 року. Слідчим ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2019 року невиконана. 16 жовтня 2019 року  ОСОБА_1  звернувся до слідчого СВ Шевченківського ВП ОСОБА_2 з клопотанням про проведення слідчих дій, однак відповіді не отримав. 21 жовтня 2019 року позивач повторно звернувся до начальника ГУ НП України в Харківській області генерала поліції Сокуренка В.В. зі скаргою на бездіяльність працівників поліції Шевченківського ВП, щодо невиконання ними процесуальних дій та своїх обов`язків. 29 жовтня 2019 року позивач звернувся з клопотанням про проведення слідчих дій, неналежне виконання слідчим своїх обов`язків, затягуванням строків досудового розслідування, порушенням його прав, як потерпілого по справі, однак слідчий Пасік А. не винесла жодного процесуального рішення по ньому. Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2019 року задоволено скаргу  ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області щодо розгляду клопотання, зобов`язано уповноважену особу СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 16 жовтня 2019 року про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №42015220010000056 від 21 вересня 2015 року за ч. 1 ст. 182 КК України, не пізніше 3 днів з дня набрання ухвалою законної сили. Слідчим ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 08листопада 2019 року не виконана. 12 листопада 2019 року позивач звернувся до начальника Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області зі скаргою на бездіяльність працівників поліції Шевченківського ВП щодо невиконання ними процесуальних дій та своїх обов`язків, однак відповіді на дану скаргу не отримав. 19 грудня 2019 року за №Б-3570/119-24/01-19 позивачем отримано відповідь на скаргу від 21 жовтня 2019 року щодо неналежного виконання своїх обов`язків слідчими ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яких попереджено про дисциплінарну відповідальність у зв`язку з допущеними ними порушеннями під час проведення досудового розслідування зазначеного кримінального провадження, вказано на активізацію досудового розслідування та поінформовано його як потерпілого у справі, що стан досудового розслідування взято на контроль. 09 січня 2020 року позивач звернувся до Харківської місцевої прокуратури №1 із заявою про кримінальні правопорушення, вчинені посадовими особами Шевченківського ВП ГУНП Харківській області під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №42015220010000056 від 21 вересня 2015 року. Уповноваженою особою прокуратури, у порушення ст. 214 КПК України, протягом 24 годин після подання заяви, не внесені відомості до ЄРДР, чим було порушено конституційні права позивача. Ухвалою слідчого судді від 16 січня 2020 року зобов`язано уповноважених осіб Харківської місцевої прокуратури № 1 внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві ОСОБА_1 від 09 січня 2020 року. 22 січня 2020 року посадова особа прокуратури внесла відомості в ЄРДР за №42020221090000024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 382 КК України. 24 січня 2020 року позивач звернувся зі скаргою на бездіяльність працівників Шевченківського ВП до начальника ГУ НП в Харківській області генерала поліції Сокуренка В.В. 04 березня 2020 року за №Б-758/119-24/01-2020 на його адресу направлено відповідь за підписом начальника СУ ГУ НП в Харківській області, яка не стосується обставин, викладених у скарзі. 07 лютого 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до слідчого СВ Шевченківського ВП Бродовського С. з клопотанням про проведення слідчих дій та з клопотанням про порушення строків досудового розслідування та вимогою надати можливість ознайомитися з матеріалами справи, однак жодного процесуального рішення ухвалено не було. 28 лютого 2020 року позивач звернувся з запитом до начальника СУГУ НП в Харківській області полковника поліції Чижа С.А. щодо порушень з боку посадових осіб СВ Шевченківського ВП, їх бездіяльності та намагання приховати вчинений злочин. 05 березня 2020 року за № 5283/119-24/01-2020на адресу позивача направлено відповідь, в якій зазначено, що СВ Шевченківського ВП вказано на необхідність активізації досудового розслідування, прийняття остаточного рішення у стислі терміни та недопущення порушень службової дисципліни в подальшому. 20 березня 2020 року позивач звернувся до начальника Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області зі скаргою щодо недотримання розумних строків досудового розслідування, безпідставним закриттям кримінального провадження, порушенням його прав як потерпілого у справі, проте, відповіді ним так і не було надано. 23 березня 2020 року  ОСОБА_1 звернувся з клопотанням до слідчого СВ Шевченківського ВП Бродовського С. про проведення слідчих дій та закінчення досудового слідства у розумні строки, однак слідчим дане клопотання не було розглянуто. Також позивач зазначив, що ним неодноразово на особистому прийомі керівництва Шевченківського ВП було здійснено обговорення бездіяльності слідчих СВ Шевченківського ВП, проте, дані обставини не вплинули на бездіяльність слідчих під час досудового розслідування. Зважаючи на зазначене, тривалими неправомірними незаконними діями та бездіяльністю слідчих Шевченківського ВПГУ НП в Харківській області Безлепкіну В.М. завдано моральну шкоду, оскільки його порушені права не поновлені, досудове розслідування проводиться неналежним чином, що спричинило йому моральні страждання.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 березня 2021 року замінено у справі первісного відповідача Шевченківське ВП Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області на належного відповідача - Головне управління Національної поліції в Харківській області.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 червня 2021 року позовну заяву  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь  ОСОБА_1 шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 3 000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині позову - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю факту порушення конституційних прав позивача внаслідок бездіяльності відповідача, про що свідчать відповідні судові рішення. Указані обставини, а також подальша необхідність звернення позивача до суду, в порядку, визначеному приписами КПК України, із заявами/скаргами про усунення перешкод, як особі постраждалої від кримінального правопорушення, доступу до правосуддя, призвели до моральних та фізичних страждань позивача. Визначаючи розмір моральної шкоди,  суд виходив із принципів розумності, виваженості та справедливості,  присудивши до стягнення 3 000,00 грн. В частині стягнення витрат на правову допомогу суд зазначив, що стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу, а тому суд  визнав, що підстави для задоволення вимог позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, відсутні. Окрім того, адвокат у жодному судовому засіданні участі не брав. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції змінити в частині призначеної суми коштів в якості відшкодування моральної шкоди, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі .

Апеляційна скарга мотивована тим, що є доведеним факт заподіяння йому моральної шкоди, спричиненої бездіяльністю та рішеннями органу досудового розслідування у межах кримінального провадження №42015220010000056 від 21 вересня 2015 року, а саме: винесенням незаконних рішень; тривалою бездіяльністю посадових осіб, пов`язаною з невиконанням своїх обов`язків; не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України; не виконання ухвал суду слідчими відповідача. Наголошує, що підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме систематичне прийняття відповідних рішень без їх проведення згідно із вимогами КПК України, перевірки заяви про злочин, що, на думку позивача, свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування. Вважає, що суд інстанції, установивши, що заподіяна моральна шкода є очевидною, не навівши мотивів свого рішення, ухвалив до стягнення 3 000,00 грн., що не відповідає ступеню його моральних страждань та переживань. Тому, враховуючи глибину та тривалість моральних страждань, вважає обґрунтованим розміром відшкодування моральної шкоди саме у грошовому вираженні 3 300 000,00 грн., що відповідатиме вимогам розумності і справедливості за обставин, що мали місце. Звертає увагу суду, що суд першої інстанції не дав оцінку зібраним у справі доказам щодо надання правничої допомоги, якими підтверджено розмір таких витрат та підстави їх стягнення.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції в Харківській області просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - скасувати, залишити позов ОСОБА_1 без задоволення.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 червня 2021 року. Закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду на 29.03.2022 року о 15-00 год., з повідомленням учасників справи (т.2 а.с. 34, 38).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд. 

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року справу передано до провадження колегії суддів у складі: головуючого судді Дорош А.І, суддів Лобова О.А., Триголова В.М.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10 жовтня 2022 року справу прийнято до провадження, закінчено проведення підготовчих дій та призначено її до розгляду в приміщенні Полтавського апеляційного суду, з повідомлення (викликом) учасників справи, на 10.40 год. 15 травня 2023 року (т.2 а.с. 58).

У судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 14.04.2023 року судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на офіційні електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.2 а.с. 60-61). Крім того, інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада». Учасники справи мали процесуальний час для надання суду обґрунтування власних позицій. Учасники справи про судове засідання повідомлені завчасно, в справі наявні достатні для прийняття рішення матеріали, підстав для відкладення розгляду справи не встановлено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що у провадженні Харківського районного управління поліції №3 (до зміни назви Шевченківський ВП Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області) перебувають матеріали кримінального провадження №42015220010000056 від 21 вересня 2015 року.

02 жовтня 2019 року ОСОБА_1 на ім`я слідчого СВ Шевченківського ВП ГУ НП України в Харківській області ОСОБА_2 подано клопотання про проведення одночасного допиту ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також клопотання про вручення повідомлення про підозру.

Слідчим СВ Шевченківського ВП ГУ НП України в Харківській області ОСОБА_2 не повідомлено заявника ОСОБА_1 про задоволення клопотання, не винесено вмотивованої постанови про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання, зважаючи на що ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2019 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області щодо розгляду клопотання, зобов`язано уповноважену особу СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області розглянути клопотання від 02 жовтня 2019 року про вручення повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №42015220010000056 від 21 вересня 2015року (т.1 а.с. 32-33).

Матеріали справи не містять будь-яких даних щодо виконання слідчим СВ Шевченківського ВП ГУ НП України в Харківській області ОСОБА_2 ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2019 року.

29 жовтня 2019 року ОСОБА_1 на ім`я слідчого СВ Шевченківського ВП ГУ НП України в Харківській області ОСОБА_2 подано клопотання про недопущення порушення строків проведення досудового розслідування та про повідомлення про результати розгляду раніше поданих клопотання про проведення слідчих дій.

Слідчим СВ Шевченківського ВП ГУ НП України в Харківській області ОСОБА_2 не повідомлено заявника ОСОБА_1 про задоволення клопотання, не винесено вмотивованої постанови про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання, зважаючи на що ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2019 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області щодо розгляду клопотання, зобов`язано уповноважену особу СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 16 жовтня 2019 року про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №42015220010000056 від 21 вересня 2015 року за ч. 1 ст. 182 КК України, не пізніше 3 днів з дня набрання ухвалою законної сили (т.1 а.с. 39-40).

09 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Харківської місцевої прокуратури №1 із заявою про кримінальні правопорушення, вчинені посадовими особами Шевченківського ВП ГУНП Харківській області під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №42015220010000056 від 21.09.2015 року.

Уповноваженою особою прокуратури, у порушення ст. 214 КПК України, протягом 24 годин після подання заяви, не внесені відомості до ЄРДР, чим було порушено конституційні права позивача.

Ухвалою слідчого судді від 16 січня 2020 року зобов`язано уповноважених осіб Харківської місцевої прокуратури №1 внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені у заяві ОСОБА_1 від 09 січня 2020 року.

22 січня 2020 року посадова особа прокуратури внесла відомості в ЄРДР за №42020221090000024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 382 КК України.
З врахуванням викладеного, судом першої інстанції встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли з підстав бездіяльності слідчих СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області щодо не розгляду численних клопотань ОСОБА_1 про проведення слідчих дій, невиконання ухвал слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2019 року та 08 листопада 2019 року в частині зобов`язання розглянути подані клопотання від 02.10.2019 року про вручення повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №42015220010000056 від 21.09.2015 року та від 16.10.2019 про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №42015220010000056 від 21.09.2015 року за ч. 1 ст. 182 КК України.

У судовому засіданні позивач посилався на бездіяльність слідчих, яка полягає у нездійсненні ними процесуальних дій щодо надання вмотивованих відповідей щодо розгляду клопотань про проведення слідчих дій. Саме бездіяльність слідчого, яка полягає в систематичному неповідомленні його про результати розгляду клопотань, поданих ним в рамках кримінального провадження, є підставою звернення до суду з даним позовом.

Представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. Зазначив, що ухвали слідчих суддів про задоволення скарг позивача свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності їх дій.

Судом першої інстанції визнано, що відповідачем не надано суду жодного пояснення щодо результатів розгляду зазначених вище клопотань, матеріали справи не містять будь-яких належних доказів, з яких вбачається, що слідчими СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області було розглянуто та вирішено дані клопотання у відповідності до вимог КПК України та повідомлено про результати такого розгляду ОСОБА_1 як особу, яка відповідно до п. 25 ст. 3 КПК України є учасником кримінального провадження.

Також представником відповідача не надано будь-яких належних доказів, з яких вбачається факт виконання слідчими СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області ухвал слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2019 року та від 08 листопада 2019 року про зобов`язання посадових осіб СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області розглянути клопотання про проведення слідчих дій.

За результатами розгляду справи по суті позовних вимог, суд першої інстанції визнав, що факт бездіяльності слідчих СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області, який полягав у не розгляді поданих ОСОБА_1 клопотань про вручення повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №42015220010000056 від 21.09.2015 року та про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №42015220010000056 від 21.09.2015 року за ч.1 ст.182 КК України був встановлений ухвалами слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2019 року та від 08 листопада 2019 року. Представником відповідача не надано до суду даних, з яких вбачається що дані ухвали слідчого судді було належним чином виконані.

Також матеріали справи не містять даних, з яких вбачається, що слідчими СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області повідомлено належним чином ОСОБА_1 про результати розгляду поданих ним 29 жовтня 2019 року, 12 листопада 2019 року та 07 лютого 2020 року клопотань про проведення слідчих дій.
У наданому відзиві на позов жодних пояснень представника відповідача стосовно не розгляду клопотань позивача у кримінальному провадженні №42015220010000056 від 21.09.2015 року невиконання ухвал слідчого судді, не надано.

При вирішенні питання відносно того, чи спричинена позивачу моральна шкода вказаною вище бездіяльністю посадових осіб Шевченківський ВП Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області судом першої інстанції враховано, що факт постановлення ухвал слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2019 року та від 08 листопада 2019 року, якою зобов`язано уповноважених осіб Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області розглянути подані клопотання від 02.10.2019 року про вручення повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №42015220010000056 від 21.09.2015 року та від 16.10.2019 року про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №42015220010000056 від 21.09.2015 року за ч. 1 ст. 182 КК України, відсутність в матеріалах справи будь-яких даних щодо виконання слідчим даної ухвали, відсутність даних щодо належного повідомлення ОСОБА_1 про результати розгляду поданих ним клопотань про проведення слідчих дій, свідчить про те, що мало місце багаторазове невиконання слідчим обов`язку повідомлення учасника кримінального провадження про результати розгляду поданих ним клопотань.

За таких обставин, оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено бездіяльність посадових осіб Шевченківського ВП Холодногірського ВПГУНП в Харківській області, яка полягає у тому, що подані ОСОБА_1 клопотання про вручення повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №42015220010000056 від 21.09.2015 року та про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №42015220010000056 від 21.09.2015 року за ч.1 ст. 182 КК України фактично не розглянуті, з урахуванням відсутності будь-яких даних щодо виконання даної ухвали в частині повідомлення останнього про результати розгляду, а також відсутності даних щодо повідомлення ОСОБА_1 про результати розгляду поданих ним клопотань, суд дійшов висновку щодо наявності передбачених законом підстав для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди.

Суд першої інстанції визнав неспроможними доводи представника відповідача стосовно неможливості органу державної влади нести відповідальність за дії або бездіяльність його посадових осіб, недоведеності позивачем факту спричинення моральної шкоди діями або бездіяльністю слідчого, зважаючи на наступне.

Під час розгляду справи позивач зазначив, що у зв`язку з бездіяльністю слідчого він перебував у стані нервового стресу, постійному занепокоєнні з відчуттям несправедливості, що негативно відобразилось на стані його здоров`я. Бездіяльність посадової особи Шевченківського ВП Холодногірського ВПГУНП в Харківській області та ігнорування з питань повідомлення про результати розгляду клопотань, змусила його постійно писати скарги та вести переписку з державним органам з питання повідомлення його належним чином про результати розгляду поданих ним клопотань, що свідчить про тривалу невизначеність та завдає великої шкоди його здоров`ю.

При цьому, судом першої інстанції враховано правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17.

При визначенні розміру відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, а також враховано характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх глибину, тривалість, характер немайнових витрат, вік, стан здоров`я позивача та визначив розмір спричиненої позивачу моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог судом першої інстанції відмовлено, оскільки позивачем всупереч вимог ст.12, 13, 81 ЦПК України не доведений факт спричинення йому моральної шкоди у більшому розмірі, ніж 3 000,00 грн. Крім того, судом першої інстанції враховано, що відповідні права позивача були відновлені судовими рішеннями, ухваленими слідчими суддями за його скаргами, позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів щодо витрат під час імітації досудового розслідування у розмірі 10 000,00 грн., не зазначено в чому вони полягають та відповідні їх обґрунтування.

Вирішуючи питання щодо органу, з якого повинні бути стягнуті вказані вище грошові кошти, суд першої інстанції керувався правовими позиціями, викладеними, в тому числі, у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №520/3307/16-ц та визнав необхідним стягнути визначений розмір моральної шкоди за рахунок держави шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Що стосується витрат відповідача на правничу допомогу, то суд першої інстанції зазначив, що згідно письмових матеріалів справи відповідачем 30.05.2019 року був укладений договір про надання правничої (правової) допомоги з адвокатом Тарасенко А.В. Відповідно до рахунку №01200111 вартість послуг становить 60 000,00 грн.

Проте, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що ОСОБА_1 дійсно поніс витрати на правничу допомогу, матеріали позовної заяви не містять.

На підставі викладеного, судом першої інстанції встановлено, що стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу, а тому суд  визнав, що підстави для задоволення вимог позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, відсутні. Окрім того, адвокат в жодному судовому засіданні участі не приймав. 

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17, статті 1173 та 1174ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.ст.1173, 1174 ЦК України.

За результатами розгляду справи в апеляційному порядку, враховуючи фактичні обставин справи та норм права, якими вони врегульовані, а також те, що факт заподіяння моральної шкоди, зумовленої тривалим та неефективним досудового розслідування кримінального провадження сторонами не оскаржується, колегія суддів погоджується із розміром її компенсації, постановленої до стягнення.

Згідно правової позиції Верховного Суду, сформованої у справі №214/7462/20 від 05.12.2022, гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 у справі №477/874/19).

Разом із цим, доводи апеляційної скарги позивача зводяться виключно до заперечень висновків суду першої інстанції, проте, ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять обґрунтування грошової суми компенсації моральної шкоди, заявленої до стягнення у розмірі 3 300 000,00 грн. Такий розмір відшкодування апеляційний суд визнає надмірним, оскільки він не відповідає характеру правопорушення, не відповідає вимогам розумності і справедливості.

Доводи ОСОБА_1 щодо глибини його душевних страждань, то такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки вони фактично зводяться до цитування ст. 23 ЦК України, а судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані позивачем ухвали слідчими суддями, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, сформованій у справах №199/1478/17 від 30.01.2019, №338/12193/16-ц від 13.03.2019, №211/7655/15-ц від 03.04.2019, №638/8636/17-ц, від 13.05.2020, №686/27965/19 від 03.07.2020, №643/14453/19 від 07.10.2021, а також узгоджується із рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 року у справі «Білуха проти України», за змістом яких визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.
При цьому, колегія суддів зазначає, що відшкодування шкоди має виключно компенсаційний характер, за умови доведення наявності складових для відшкодування моральної шкоди, розмір якої має ґрунтуватися на доказах, а не загальних відомостях про хронічні захворюванню позивача.

В частині доводів апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.137ЦПКУкраїни за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг за виконання робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Згідно матеріалів справи встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 надано суду першої інстанції копію договору про надання правової допомоги від 30.05.2019 року та копію рахунку № НОМЕР_1 , проте, з наданих доказів не можливо встановити, який саме обсяг правової допомоги наданий, в межах якої саме справи така правнича допомога надавалась, тобто фактично відсутні докази того, що ОСОБА_1 поніс витрати на правничу допомогу в межах даної цивільної справи, в якому обсязі та чи дійсно вона оплачена у зазначеному розмірі 60 000 грн.

Доводи апеляційної скарги викладеного не спростовують, натомість зміст таких доказів є малоінформативним, оскільки у договорі відсутні посилання на номер справи, у якій надається відповідна правова допомога, наявні посилання на додатки як його обов`язкові складові, які у справі також відсутні.

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що усі документи у справі складені самим позивачем, який представляв свої інтереси в суді самостійно, а тому є незрозумілим, у чому полягають правничі витрати адвоката, та є недоведеним розмір таких витрат.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).Таким чином, доводи та вимоги апеляційної скарги, в межах яких суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -     
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 червня 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 15 травня 2023 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                 О. А. Лобов                         В. М. Триголов