Постанова
Іменем України
 
22 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 367/4985/18
провадження № 61-6226св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - Державна іпотечна установа,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Державної іпотечної установи на постанову Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Заришняк Г. М., Кулікова С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Зміст вимог позовної заяви 
У липні 2018 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позов мотивований тим, що 24 лютого 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит») і ОСОБА_1 укладено кредитний договір 
№ 1670pvi-02-06, відповідно до умов якого останній надано кредит у розмірі 80 000,00 доларів США зі сплатою 12,00 % річних строком до 23 лютого 2026 року.
Повернення кредиту забезпечене: 
іпотечним договором від 24 лютого 2006 року № 1358И/0206, укладеним між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , предметом іпотеки за яким є квартира АДРЕСА_1 , та 
договором поруки від 24 лютого 2006 року № 1670/1, укладеним між банком та ОСОБА_2 . 
У подальшому, 11 лютого 2015 року, між Державною іпотечною установою і банком укладено договір відступлення права вимоги № 17/4-В, на підставі якого Державній іпотечній установі було передано всі права вимоги за кредитним договором, іпотечним договором і договором поруки.
Посилаючись на неналежне виконання умов кредитного договору та наявність кредитного боргу, Державна іпотечна установа, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути солідарно з відповідачів кредитну заборгованість у розмірі 1 226 827,35 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 
642 649,79 грн, заборгованість за простроченими відсотками - 298 403,79 грн, пеня - 202 000,00 грн та інфляційні втрати - 83 773,94 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року позов Державної іпотечної установи задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість у розмірі 1 226 827,35 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 18 403,21 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав доведеним факт неналежного виконання умов кредитного договору, забезпеченого договором поруки, наявності непогашеної заборгованості, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів. Додатково суд зазначив, що, враховуючи співвідношення пені у розмірі 202 000,00 грн до суми боргу, такий розмір пені є достатньою компенсацією розміру збитків, спричинених позичальником унаслідок неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором, є співмірним і відповідає засадам справедливості, розумності та співмірності.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року змінено в частині розміру стягнення заборгованості. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість у розмірі 483 361,29 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 9 201,06 грн, по 4 600,23 грн із кожного. У задоволенні інших позовних вимог Державної іпотечної установи відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що матеріали справи містять платіжні документи, згідно з якими позичальник доводить, що вона сплачувала кредит до листопада 2015 року, а в подальшому коштів не сплачувала. Крім того, ОСОБА_1 вказує про незаконне нарахування Державною іпотечною установою відсотків за користування кредитом після пред`явлення позову. Нарахування відсотків за користування кредитом у період із червня 2018 року до липня 2019 року є незаконним. Що стосується нарахування інфляційних витрат, то валюта зобов`язання за кредитним договором відповідача - долар США, яку Державна іпотечна установа безпідставно визначила у гривнях України, а тому до правовідносин, які виникають із кредитного договору, не можуть бути застосовані норми статті 625 ЦК України в частині індексації суми боргу. Відповідач надала два розрахунки її заборгованості за кредитом і відсотками на день звернення Державної іпотечної установи до суду з позовом. У першому розрахунку заборгованості відповідач відобразила сплачені нею грошові кошти на підставі нікчемних пунктів кредитного договору і за цим розрахунком сума заборгованості за кредитом із відсотками на день уступки права вимоги становила 106 702,32 грн. За другим розрахунком відповідач вирахувала загальну суму сплачених нею грошових коштів на підставі, на її думку, нікчемних пунктів кредитного договору із загальної суми заборгованості за кредитом на день уступки права вимоги і за цим розрахунком її заборгованість за кредитом на день уступки права вимоги становила 393 078,56 грн. Представником відповідача надано розрахунок № 2 заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 24 лютого 2006 року № 1670pvi-02-06 станом на 17 вересня 2015 року з урахуванням загальної суми комісійних винагород, сплачених відповідно до пунктів 4.7 і 7.7 кредитного договору та розрахунок суми відсотків за період із 10 листопада 2015 року до 04 травня 2018 року за кредитом ОСОБА_1 , згідно з яким залишок заборгованості за кредитом становить 511 788,29 грн - 28 427,00 грн (сплачено за кредитом 28 427,00 грн за період з 08 липня 2020 року до 01 листопада 2021 року) = 483 361,29 грн. За встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку про зменшення стягнення розміру заборгованості з відповідачів за кредитним договором від 24 лютого 2006 року 
№ 1670pvi-02-06. Сума, яка підлягає стягненню, становить 483 361,29 грн.
Аргументи учасників 
У липні 2022 року до Верховного Суду від Державної іпотечної установи надійшла касаційна скарга, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і передати справу на новий апеляційний розгляд.
 
У касаційній скарзі представник Державної іпотечної установи зазначає, що при розгляді справи апеляційний суд, зменшивши розмір заборгованості нового кредитора на суму зобов`язань відповідачів, які були виконані на користь первинного кредитора і не передавалися новому кредитору, порушив майнові права позивача. Апеляційний суд необґрунтовано вказав, що зміна валюти зобов`язання з долара США на гривню України відбулася без згоди та відома відповідача, у зв`язку з чим помилково відмовив у стягненні інфляційних втрат. Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині стягнення відсотків і пені, суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 18 вересня 2020 року у справі № 916/4693/15, від 10 жовтня 2018 року у справі № 369/10890/15-ц. Суд апеляційної інстанції під час розгляду справи встановив, що позивач є новим кредитором, але, не врахувавши преюдиційні судові рішення, наявні в матеріалах справи, не дослідив обсяг прав, що були отримані новим кредитором від первісною кредитора, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про зменшення суми боргу. Мотивувальна частина постанови апеляційного суду не містить висновків щодо підстав відмови у задоволенні вимог щодо стягнення відсотків за кредитом, пені та інфляційних втрат. Державна іпотечна установа набула право вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 в сумі 29 488,82 долара США, що станом на 17 вересня 2015 року становило 
642 649,79 грн (як було визначено первісним кредитором). У зв`язку з відсутністю у Державної іпотечної установи індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій бухгалтерському обліку підлягає зобов`язання ОСОБА_1 , визначене у валюті платежу - гривні. Ця операція не порушує прав відповідачів, оскільки не збільшує їх зобов`язання, при тому, що відсоток за користування валютними кредитними коштами, встановлений договором, залишився незмінним і застосовувався новим кредитором до зобов`язань відповідачів, визначених у валюті платежу.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із постановою апеляційного суду у частині відмови у стягненні заборгованості у розмірі 743 466,06 грн (1 226 827,35 грн - 483 361,29 грн). В іншій частині постанова апеляційного суду не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається.
 
У серпні 2022 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 надійшов відзив, у якому вона вказує, що при визначенні розміру боргу, який підлягає стягненню, апеляційний суд правильно врахував розрахунок № 2, наданий нею. Позивач у касаційній скарзі посилається на постанови Верховного Суду, які не є релевантними. Стверджує, що рішення суду у справі № 759/20374/20 про відмову у задоволенні її вимоги про зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості не має преюдиційного значення у цій справі. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, що неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 641/1793/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16-ц, від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16, від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 18 вересня 2020 року у справі № 916/4693/15, від 10 жовтня 2018 року у справі № 369/10890/15-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 925/1204/15, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16, постановах Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1414цс17, від 16 серпня 2017 року у справі № 6-490цс17, судове рішення ухвалено з порушенням пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.
 
Фактичні обставини справи
 
Суди встановили, 24 лютого 2006 між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1670pvi-02-06, згідно з умовами якого бак надав позичальнику грошові кошти у тимчасове користування у розмірі 80 000,00 доларів США зі сплатою 12,0 % річних для придбання квартири АДРЕСА_1 . Позичальник зобов`язався щомісячно до 10-го числа здійснювати погашення заборгованості.
 
Вказані кошти були надані ОСОБА_1 на підставі заяви від 24 лютого 2006 року про надання кредитних коштів у розмірі 80 000,00 доларів США до 23 лютого 2026 року (т. 1, а. с. 27).
 
01 березня 2007 року, 05 липня 2007 року, 10 грудня 2007 року, 12 березня 2008 року, 29 липня 2014 року та 19 лютого 2015 року між сторонами були укладені додаткові угоди щодо розміру ануїтетного платежу щодо погашення заборгованості, який в кінцевому результаті становив 417,00 доларів (т. 1, 
а. с. 19-23).
 
24 лютого 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 1358И/0206, який посвідчений ПН КМНО Прокопенком Л. В. та зареєстрований у реєстрі № 253, відповідно до умов якого відповідач передав у заставу нерухоме майно: квартиру 
АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 25, 26).
 
24 лютого 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 укладено договір поруки №1670/1, згідно з яким поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором (т. 1, 
а. с. 28-30). Відповідно до пункту 2.1 цього договору у випадку невиконання боржником свого зобов`язання за кредитним договором боржник та поручитель відповідають солідарно перед кредитором як солідарні боржники, а також згідно з пунктом 2.2. поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, у тому числі за основним договором.
 
11 лютого 2015 року Державна іпотечна установа та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» уклали договір відступлення права вимоги № 17/4-В, посвідчений ПН КМНО Морозовою С. В., зареєстрований в реєстрі за № 616, згідно з умовами якого первісний кредитор відступив, а новий набув всі права вимоги за договором (кредитами, іпотеки, поруки), вказаними у додатках до цього договору (т. 1, а. с. 31-34).
 
Відповідно до додатку № 1 до договору відступлення прав вимог від 11 лютого 2015 року № 17/4-В ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступило право вимоги Державній іпотечній установі щодо кредитного договору від 24 лютого 2006 року № 1670pvi-02-06 (боржник ОСОБА_1 ), іпотечного договору від 02 лютого 2006 року № 1358И/0206 та договору поруки від 24 лютого 2006 року № 1670/1 (т. 1, а. с. 35-37).
 
Згідно з довідкою про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит від 24лютого 2006 року № 1670pvi-02-06 і відповідними розрахунками у відповідачів перед позивачем наявна заборгованість на загальну суму 1 226 827,35 грн, у тому числі: основний борг - 642 649,79 грн, прострочені відсотки - 298 403,79 грн, пеня - 202 000,00 грн та інфляційні втрати - 83 773,97 грн (т. 1, а. с. 7-10).
 
Представник позивача надав такий розрахунок пені: сума боргу 
642 649,79 грн х 1 % х 360 = 2 313 539,24 грн (пеня сплачується з розрахунку 1 % за кожний день прострочення від простроченої суми).
 
Представник відповідача надав розрахунок № 2 заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 24 лютого 2006 року 
№ 1670pvi-02-06 станом на 17 вересня 2015 року з урахуванням загальної суми комісійних винагород, сплачених відповідно до пунктів 4.7 і 7.7 кредитного договору, та розрахунок суми відсотків з 10 листопада 2015 року до 04 травня 2018 року за кредитом ОСОБА_1 , згідно з якими залишок заборгованості за кредитом становить 511 788,29 грн, від яких належить вирахувати 28 427 грн - кошти, сплачені за кредитом за період із 08 липня 2020 року до 01 листопада 2021 року. Тобто остаточна суму залишку становить 483 361,29 грн (т. 3, а. с. 57-61).
 
Позиція Верховного Суду
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2022 року у справі 
№ 225/3427/15-ц (провадження № 61-18053св21) зазначено:
 
«право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання»;
 
«звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені».
 
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
 
Згідно з частиною п`ятою статті 236 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
У мотивувальній частині постанови апеляційного суду повинні бути зазначені встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини; доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (стаття 382 ЦПК України).
 
Належним чином дослідити поданий стороною доказ (у цьому випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (див. постанову Верховного Суду від 17 грудня  2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19)).
 
У справі, що переглядається:
 
02 липня 2018 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовом до відповідачів про солідарне стягнення з них кредитної заборгованості за кредитним договором від 24 лютого 2006 року 
№ 1670pvi-02-06, який був укладений строком до 23 лютого 2026 року (з можливістю дострокового стягнення кредиту), забезпеченим договором поруки, станом на 04 травня 2018 року у розмірі 1 098 813,21 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 642 649,79 грн, заборгованість за простроченим відсотками - 205 6477,87 грн, пеня - 202 000,00 грн, інфляційні втрати - 48 515,55 грн, посилаючись на неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань;
 
05 серпня 2019 року позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути солідарно з відповідачів кредитну заборгованість станом на 11 липня 2019 року у розмірі 1 226 827,35 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 642 649,79 грн, заборгованість за простроченими відсотками - 298 403,79 грн, пеня - 202 000,00 грн та інфляційні втрати - 83 773,94 грн;
 
09 листопада 2021 року і 15 листопада 2021 року ОСОБА_1 надала суду апеляційної інстанції свої розрахунки заборгованості за кредитним договором станом на 17 вересня 2015 року із щомісячним урахуванням комісійних винагород, сплачених відповідно до пунктів 4.7 і 7.7 кредитного договору, які вона вважала нікчемними. Дату розрахунку заборгованості - 17 вересня 2015 року пояснювала тим, що саме в цей день Державна іпотечна установа набула всіх прав вимоги за кредитним договором. Крім того, позичальник окремо надала розрахунок суми відсотків з 10 листопада 2015 року до 04 травня 2018 року (т. 3, а. с. 1-61);
 
суди не врахували, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі;
 
суди не встановили, чи виникло у Державної іпотечної установи право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 24 лютого 2006 року № 1670pvi-02-06, що є необхідним при визначенні розміру заборгованості за відсотками і пенею;
 
суди не звернули уваги на те, що відсотки за кредитом нараховуються до дня виникнення права на дострокове стягнення заборгованості, не встановили, у якому розмірі позивачем нараховані відсотки за кредитом.
 
За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про зменшення суми заборгованості на суму 743 466,06 грн. Натомість суд першої інстанції зробив передчасний висновок про стягнення заборгованості у розмірі 743 466,06 грн.
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині та рішення суду першої інстанції в цій частині прийняті без додержання норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку із цим касаційну скаргу належить задовольнити частково, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року у частині позовних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 743 466,06 грн скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Державної іпотечної установи задовольнити частково.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року у частині позовних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 743 466,06 грн скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року у скасованій частині втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                   В. І. Крат
 
Судді:                                                                             Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук