ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/22795/19                                                 Головуючий у І інстанції - Аверкова В.В.
                                                                                                   Суддя-доповідач - Мельничук В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  08 червня 2023 року                                                                                            м. Київ
          
  Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.,        
                                                   суддів:                  Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,   

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від        22 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора, в якій просила:
- визнати бездіяльність Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) протиправною в частині невнесення до наказу Генерального прокурора від               28 жовтня 2019 року № 1227ц щодо звільнення ОСОБА_1 посилання на пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України;
- зобов`язати Відповідача доповнити наказ Генерального прокурора від 28 жовтня 2019 року № 1127ц та трудову книжку записами з посиланням на пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України;
- визнати бездіяльність Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) протиправною в частині невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розміру середнього місячного заробітку та зобов`язати здійснити виплату;
- зобов`язати Відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних ОСОБА_1 сум при звільненні за період з 30 жовтня 2019 року по день фактичного розрахунку із компенсацією втрат частини доходів (індексацію) у зв`язку з порушенням строків їх виплат.
Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивачка вказала про протиправну бездіяльність Відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні та, що наказ Відповідача про її звільнення без урахування норм Кодексу законів про працю України, а саме пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є неповним та протиправним. Також, Позивачкою зазначено, що оскаржуваний наказ видано без посилань пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України саме з метою ухилення від виплати вихідної допомоги.
Крім того, з посиланням на ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України Позивачка просить стягнути з Відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.
Зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що становить 41 110 (сорок одну тисячу сто десять) гривень 86 копійок.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 41 110 (сорок одну тисячу сто десять) гривень 86 копійок.
У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі Офіс Генерального прокурора посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Апеляційна скарга мотивована також тим, що доводи Позивача про необхідність посилання в наказі про звільнення на пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки норми Закону «Про прокуратуру» являються пріоритетними перед нормами Кодексу законів про працю України і трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовано спірних правовідносин або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі. Щодо не виплати вихідної допомоги Відповідач зазначає, що Позивачка звільнена з підстав та порядку передбачених Законом «Про прокуратуру», яким не передбачено виплата такої допомоги.
Відзиву Позивачки на апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Отже, оскільки Відповідач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволення позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Наказом Генеральної прокуратури України від 28 жовтня 2019 року № 1227ц                      ОСОБА_1 звільнено з посади Прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 29 жовтня 2019 року.
Також вказаним наказом доручено Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.
Позивачка не погодившись із вказаним наказом оскаржила його до адміністративного суду.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 640/23420/19, адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 28.10.2019 № 1227ц, яким Позивача звільнено з посади Прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 29 жовтня 2019 року.
Поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на рівнозначній посаді Прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України з 30.10.2019.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.10.2019 по 28.04.2021 у розмірі                      736 080,16 грн (сімсот тридцять шість тисяч вісімдесят гривень 16 копійок) без урахування обов`язкових відрахувань.
Постановою Верховного Суду від 11 липня 2022 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено. 
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року скасовано.
Прийнято у справі нове рішення суду, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
У зв`язку з вищевикладеним та вважаючи дії Відповідача, які полягають у невиплаті вихідної допомоги при звільненні, не проведення своєчасного і повного розрахунку при звільненні протиправними, Позивачка звернулася з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.
Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що формулюючи підставу для звільнення Позивачки та здійснюючи посилання у трудовій книжці лише на пункт 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру", Відповідач діяв правомірно, з огляду на що, вимоги Позивачки про визнання бездіяльності Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) протиправною в частині невнесення до наказу Генерального прокурора від 28 жовтня 2019 року № 1227ц щодо звільнення ОСОБА_1 посилання на пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України та зобов`язання Відповідача доповнити наказ Генерального прокурора від            28 жовтня 2019 року № 1127ц та трудову книжку записами з посиланням на пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України, не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про визнання бездіяльність Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) протиправною в частині невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розміру середнього місячного заробітку та зобов`язання здійснити виплату, суд першої інстанції зазначив наступне.
Частиною п`ятою статті 51 Закону України "Про прокуратуру" та частиною четвертою статті 40 Кодексу законів про працю України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми Кодексу законів про працю України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 цього Кодексу при вирішенні спірного питання.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку, що Позивачка набула право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України, оскільки її звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).
Згідно з довідкою Офісу Генерального прокурора від 01 листопада 2019 року                    № 18-810зп, сума середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 складає 41 110,86 грн.
Отже, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільнення, а також зобов`язання нарахувати і виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, що складає 41 110,86 грн є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Оскільки Відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо нарахування та виплати Позивачці вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, та враховуючи приписи статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, суд першої інстанції вважав обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивачки середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Так, заборгованість Відповідача перед ОСОБА_1 складає 41 110,86 грн, а обчислена сума компенсації за час затримки розрахунку при звільненні становить                                 1 515 228,84 грн.
На переконання суду першої інстанції, такий розмір компенсації був би неспівмірним із сумою заборгованості перед Позивачкою. Крім того, у справі відсутні докази, які б свідчили, що Позивачка зазнала матеріальних втрат у зв`язку із такою заборгованістю.
За таких підстав суд першої інстанції дійшов до висновку, що достатньою буде вважатись компенсація за час затримки розрахунку при звільненні сума, що дорівнює сумі заборгованості, а саме 41 110,86 грн.
Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, враховуючи наступне.
В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII).
Норми даного Закону є пріоритетними перед нормами Кодексу законів про працю України і трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.
Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Отже, положення КЗпП України не підлягають застосуванню до правовідносин щодо звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, оскільки такі правовідносини врегульовані спеціальним законодавством.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 08 жовтня 2019 року у справі № 804/211/16.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Генерального прокурора України від 28 жовтня 2019 року № 1227ц, керуючись статтею 9 Закону України "Про прокуратуру", підпунктом 1 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", ОСОБА_1 звільнено з посади Прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України саме на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 29 жовтня 2019 року.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що формулюючи підставу для звільнення Позивачки та здійснюючи посилання у трудовій книжці лише на пункт 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру", Відповідач діяв правомірно, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання бездіяльності Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) протиправною в частині невнесення до наказу Генерального прокурора від 28 жовтня            2019 року № 1227ц щодо звільнення ОСОБА_1 посилання на пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України та зобов`язання Відповідача доповнити наказ Генерального прокурора від 28 жовтня 2019 року № 1127ц та трудову книжку записами з посиланням на пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України, не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про визнання бездіяльність Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) протиправною в частині невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розміру середнього місячного заробітку та зобов`язання здійснити виплату, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Так, пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII передбачено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Колгеія суддів звертає увагу, що Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або у разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення врегульовано статтею 44 Кодексу законів про працю України.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
Як зазначено Верховним Судом у постанові від 31 січня 2018 року у справі                        № 803/31/16, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.
Статтею 40 Кодексу законів про працю України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої вказаної статті).
Відповідно до частини четвертої статті 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частини першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Згідно зі статтею 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Відповідачем в апеляційній скарзі зазначено, що враховуючи те, що Позивачку звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України № 1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, остання не набула права на її отримання. 
Як на підставу зазначеного, Відповідач послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16.
Проте, колегія суддів звертає увагу, що як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступив Верховний Суд, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
Верховним Судом у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19 вказано, що частиною п`ятою статті 51 Закону України "Про прокуратуру" та частиною четвертою статті 40 Кодексу законів про працю України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми Кодексу законів про працю України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 цього Кодексу при вирішенні спірного питання.
Таким чином, Верховний Суд дійшов до висновку, що Позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України, оскільки його звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).
Аналогічна правова позиція викладена постановах Верховного Суду від 27 січня         2021 року у справі № 380/1662/20, від 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19, від                 18 лютого 2021 року у справі № 640/23379/19, від 25 лютого 2021 року у справі                            № 640/8451/20, від 17 березня 2021 року у справі № 420/4581/20, від 30 березня 2021 року у справі № 640/25354/19, від 31 березня 2021 року у справі № 320/2449/20, від 15 квітня            2021 року у справі № 440/3166/20, від 10 листопада 2022 року у справі № 420/6621/21, від           28 грудня 2022 року у справі № 640/9375/20, від 09 лютого 2023 року у справі № 620/2338/20.
Згідно з довідкою Офісу Генерального прокурора від 01 листопада 2019 року                       № 18-810зп, сума середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 складає 41 110,86 грн.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільнення, а також зобов`язання нарахувати і виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, що складає 41 110,86 грн є обґрунтованими і підлягають задоволенню, з чим погоджується і колегія суддів.
Щодо позовної вимоги в частині стягнення з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги, починаючи з 30 жовтня 2019 року по день фактичного розрахунку, колегією суддів встановлено наступне.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених вище законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17.
Так, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.
Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь.
Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Таким чином законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Верховним Судом у постанові від 30 березня 2021 року у справі № 640/25354/19 вказано, що обчислення середньої заробітної плати та розрахунок розміру суми відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України має здійснюватися за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі по тексту - Порядок).
Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).
Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Згідно з довідкою Генеральної прокуратури України від 01 листопада 2019 року               № 18-810зп, сума середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 складає 1957,66 грн.
Враховуючи, що Позивачку звільнено 29 жовтня 2019 року, згідно з наказом Генеральної прокуратури України від 28 жовтня 2019 року № 1227ц, стягненню підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 жовтня 2019 року по             22 листопада 2022 року.
Відповідно до листів Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» кількість робочих днів за період з 30 жовтня 2019 року по 22 листопада 2022 року становить 774 робочих днів.
Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні становить 1 515 228,84 грн (1957,66 грн х 774 днів).
Вирішуючи питання щодо розміру суми, яка підлягає стягненню на користь Позивача, колегією суддів встановлено наступне.
Як уже зазначалося частиною другою статті 117 КЗпП установлено, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати Позивач. 
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності роботодавця колегія суддів дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі                № 761/9584/15-ц зазначено, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 20 травня            2020 року у справі № 816/1640/17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі                      № 761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що співставлення зазначених сум свідчить про очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, періодом затримки її виплати, характером цієї заборгованості, діями Позивача та Відповідача. 
Застосовуючи критерій ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, суд зазначає, що облікова ставка НБУ, або ставка рефінансування - норма відсотка, що стягується Національним банком України при рефінансуванні комерційних банків. Вона є монетарним інструментом, за допомогою якого Нацбанк встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових ресурсів.
Як вже було зазначено раніше, згідно з довідкою Офісу Генерального прокурора від 01 листопада 2019 року № 18-810зп, сума середньомісячної заробітної плати                      ОСОБА_1 складає 41 110,86 грн.
Отже, ОСОБА_1 мала право на вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, що складає 41 110,86 грн.
Згідно з даними офіційного сайту Національного банку України https://bank.gov.ua/ua/news/all/rishennya-oblikova-stavka-2019-12-12 облікова ставка НБУ станом на 22.11.2022 року складала: з 25.10.2019 - 15,5%; з 13.12.2019 - 13,5%; з 13.01.2020 - 11%; з 13.03.2020 - 10%; з 24.04.2020 - 8%; з 12.06.2020 - 11%; з 05.03.2021 6,5%; з 16.04.2021 7,5%; з 23.07.2021 8%; з 10.09.2021 8,5%; з 10.12.2021 9%; з 21.01.2022 10%; з 03.06.2022 25%.
Таким чином, орієнтовний розмір майнових втрат Позивача за період з 30.10.2019 по 22.11.2022 внаслідок несвоєчасного розрахунку при звільненні складав 10602,09 грн:
- 41 110,86 грн х 15,5% / 365 днів х 30 днів (з 30.10.2019 по 12.12.2019) = 523,74 грн;
- 41 110,86 грн х 13,5% / 365 днів х 18 днів (з 13.12.2019 по 12.01.2020) = 273,70 грн;
- 41 110,86 грн х 11% / 365 днів х 43 дні (з 13.01.2020 по 12.03.2020) = 532,75 грн;
- 41 110,86 грн х 10% / 365 днів х 29 днів (з 13.03.2020 по 23.04.2020) = 326,63 грн;
- 41 110,86 грн х 8% / 365 днів х 32 дні (з 24.04.2020 по 11.06.2020) = 288,34 грн;
- 41 110,86 грн х 11% / 365 днів х 184 дні (з 12.06.2020 по 04.03.2021) = 2279,68 грн;
- 41 110,86 грн х 6,5% / 365 днів х 29 днів (з 05.03.2021 по 15.04.2021) = 212,31 грн;
- 41 110,86 грн х 7,5% / 365 днів х 67 днів (з 16.04.2021 по 22.07.2021) = 565,98 грн;
- 41 110,86 грн х 8% / 365 днів х 35 днів (з 23.07.2021 по 09.09.2021) = 315,37 грн;
- 41 110,86 грн х 8,5% / 365 днів х 64 дні (з 10.09.2021 по 09.12.2021) = 612,72 грн;
- 41 110,86 грн х 9% / 365 днів х 28 днів (з 10.12.2021 по 20.01.2022) = 283,83 грн;
- 41 110,86 грн х 10% / 365 днів х 92 дні (з 21.01.2022 по 02.06.2022) = 1036,22 грн;
- 41 110,86 грн х 25% / 365 днів х 119 днів (з 03.06.2022 по 22.11.2022) = 3350,82 грн.
Отже, вказана сума ймовірних втрат Позивачки є значно меншою від суми середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.
За таких обставин, суд першої інстанції при ухваленні рішення дійшов обґрунтованого висновку, що враховуючи принцип співмірності між сумою остаточного розрахунку та сумою середнього заробітку за час затримки у її виплаті, з урахуванням ймовірних майнових втрат Позивача та справедливого і розумного балансу між інтересами Позивача і Відповідача, сплаті на користь Позивачки підлягає частина середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, що складає 41 110,86 грн, з чим погоджується колегія суддів.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги у вказаній частині не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції у вищезазначеній частині.
Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглянувши доводи Офісу Генерального прокурора, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування у вказаній частині не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в зазначеній частині - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року - без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук

                     Судді:                                                                      І.О. Лічевецький 

                                                                                                        О.М. Оксененко