Ухвала
Іменем України
 
13 квітня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 509/4277/16-ц
провадження № 61-3284ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 серпня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та відшкодування моральної шкоди.
 
В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві спільної сумісної часткової власності разом з ОСОБА_1 належав житловий будинок АДРЕСА_1 , у якому їй                     належало 27/50 часток, а 23/50 часток цього будинку належало ОСОБА_1 .
 
Вказувала, що рішеннями Овідіопольського районного суду Одеської області                 від 13 лютого 2014 року та додатковим рішенням цього суду від 22 червня                 2018 року у справі № 509/4646/13-ц право спільної часткової власності між сторонами припинено і кожній стороні виділено окреме майно. Їй у власність виділено 27/50 частки вказаного будинку в якості самостійного об`єкту нерухомості у вигляді житлового будинку з господарським будівлями та спорудами загальною площею 100,6 кв. м та житловою площею 47,0 кв. м, якому привласнена адреса: АДРЕСА_1 . Тож, їй на праві власності, в якості однієї цілої одиниці нерухомого майна, належить будинок з господарчими будівлями та спорудами під літ. «А, А1, а1», який складається: з літ. «А1» приміщення: - коридор 2-1 площею 8,3 кв. м; коридор            2-2 площею 10,7 кв. м; котельні 2-3 площею 7,0 кв. м; кухні 2-4 площею 17,9 кв. м;                з літ «А» приміщення: житлова кімната 2-5 площею 9,4 кв. м; житлова кімната                   2-6 площею 5,1 кв. м; житлова кімната 2-7 площею 10,8 кв. м; житлова кімната                2-9 площею 19,4 кв. м; з літ. «а1» 2-8 веранда площею 8,2 кв. м; а також: літ. «Г» гараж, літ. «Д» сарай, літ. «В» підвал, літ. «Е» сарай, споруди: № 1 цистерна, № 3 ворота.
 
Одночасно, рішеннями суду ОСОБА_1 виділене у власність 23/50 частин у вигляді житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається: з літ. «А» приміщення: житлової                  кімнати 1-2 площею 21,2 кв. м; житлової кімнати 1- 3 площею 7,0 кв. м, коридору             1-4 площею 6,9 кв. м; кухні 1-5 площею 15 кв. м; з літ «а» - тамбуру 1-1 площею               3,2 кв. м; з літери «АІІ» та «а ІІ»: коридору 3-1 площею 7,0 кв. м; кухні 3-2 площею       8,2 кв. м; житлової кімнати 3-3 площею 15,3 кв. м; житлової кімнати 3-4 площею              8,2 кв. м; житлової кімнати 3-5 площею 23,1 кв. м; коридор 3-6 площею 3,8 кв. м.
 
Зазначала, що 29 жовтня 2007 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1464 га серії ЯУ № 663307, що розташована під будинком за вказаною адресою з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером: 5123783500:02:002:0208.
 
У 2014 році, відповідачка не попередивши її і не узгоджуючи з нею можливість будівництва, почала перебудовувати свій будинок у частині визначеної у технічному паспорті 1994 року та прибудовувати до нього додаткові приміщення. У приміщенні 3-2 літ. «АІІ» відповідачка з боку стіни 6,40 метрів заклала дверний отвір, що існував до будівництва, а новий дверний отвір влаштувала з боку стіни 2,70 метрів, до якої добудувала ще одне приміщення 3.7. Вказана прибудова повністю перекрила вікно кухні 2-4, що стало наслідком припинення природнього освітлення та створило їй перешкоди у повноцінному користуванні цим приміщенням і порушило її права.
 
Крім того, вказувала, що ОСОБА_1 без її згоди до стіни її житлової кімнати 2-4 у будівлі під літ. «А1» прибудувала свою кімнату 3-3 будівлі під літ. «АІІ» шляхом її перебудови та розширення її площі. При розширені площі своєї кімнати «3-3» ОСОБА_1 заклала прохід, який існував між прибудовою під літ «А1» будинку              52-А приміщення 2-4 та прибудовою «А2» будинку 52 приміщення 3-3, перекрила його дахом.
 
Через такі дії відповідачки вона позбавлена можливості доступу та обслуговування своєї частини будинку і, крім того, цієї прибудовою захоплена частина її земельної ділянки площею 6 кв. м.
 
Звернення до органів місцевого самоврядування та архітектурного контролю, незважаючи на їх приписи та заборони, не змусили відповідачку припинити самочинне будівництво.
 
Також зазначала, що неправомірними діями відповідачки їй завдана моральна шкода.
 
Враховуючи викладене та з урахуванням уточнень, просила суд: зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою площею 0,1464 га з кадастровим номером: 5123783500:02:002:020867821, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення її прав, а саме: зобов`язати відповідачку знести прибудову яка позначена літерою «а3» (коридор № 3-7 площею 9,2 кв. м) у техпаспорті                     ОСОБА_1 від 10 червня 2016 року, яка побудована на частині земельної ділянки належної ОСОБА_3 ; забезпечити їй вільний доступ до зовнішніх стін прибудов літ. «А1», літ. «а1» житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом відновлення проходу між прибудовою під літ «А1» будинку 52-А та прибудовою «А2»; зобов`язати відповідачку зменшити площу приміщення «№ 3-3» з 17,5 кв. м до 15,3 кв. м та звільнити захоплену ОСОБА_1 частину належної їй земельної ділянки площею                 6 кв. м; стягнути з відповідачки на свою користь 25 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 
 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 серпня                    2021 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 належною їй земельною ділянкою площею 0,1464 га з кадастровим номером: 5123783500:02:002:020867821, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення прав ОСОБА_3 . Зобов`язано ОСОБА_1 знести прибудову - коридор № 3-7 площею 9,2 кв. м, яка позначена літерою «а3» у техпаспорті                    ОСОБА_1 від 10 червня 2016 року, яка побудована на частині земельної ділянки належної ОСОБА_3 та яка перешкоджає доступу природного освітлення до належних ОСОБА_3 приміщень 2-4 та 2-8 будинку АДРЕСА_1 . Зобов`язано                    ОСОБА_1 забезпечити вільний доступ ОСОБА_3 до зовнішніх стін прибудов під літ. «А1» та літ. «а1» житлового будинку АДРЕСА_2 , належної ОСОБА_1 , шляхом відновлення проходу між прибудовою під літ «А1» будинку АДРЕСА_3 , для чого зобов`язано її зменшити довжину стіни приміщень № 3-3, № 3-4 та № 3-5 на 0,54 м та знесення даху над цим проходом. Зобов`язано                      ОСОБА_1 зменшити площу належного їй приміщення «№ 3-3» з 17,5 кв. м до                  15,3 кв. м. Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити захоплену нею частину належної ОСОБА_3 земельної ділянки площею 6 кв. м. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 25 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення місцевого суду в частині зобов`язання усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, знесення прибудови, забезпечення вільного доступу, зменшення площі належного приміщення, звільнення захопленої частини земельної ділянки, мотивовано тим, що ОСОБА_1 захоплена частина земельної ділянки, яка належить на праві власності позивачці, чим порушені права останньої. Задовольняючи позов в частині відшкодування моральної шкоди, місцевий суд виходив з тривалості спору та тих зусиль, які позивачка докладає та буде докладати для усунення наслідків негативних явищ, які настали внаслідок дій відповідачки, ступінь моральних страждань, та виходячи з принципів розумності та справедливості дійшов висновку, що розмір компенсації за завдану моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн є обґрунтований.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 25 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 серпня 2021року в частині відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. У інший частині рішення місцевого суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_3 , звертаючись до суду з позовом в частині відшкодування моральної шкоди, не довела належним чином та не надала до суду належних та допустимих доказів на підтвердження завданої моральної шкоди. Тому, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження розміру завданої моральної шкоди, яку позивачка просила стягнути з відповідачки, апеляційний суд не знайшов підстав для відшкодування моральної шкоди.
 
06 березня 2023 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 серпня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 січня 2023 року у цій справі.
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, а саме: запропоновано заявниці сплатити судовий збір за подання касаційної скарги.
 
03 квітня 2023 року від представника заявниці на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме: заява про усунення недоліків касаційної скарги, копія квитанції про сплату судового збору за подання касаційної скарги.
 
Тож, недоліки касаційної скарги усунуто. 
 
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, у касаційній скарзі зазначено, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2020 року у справі № 487/8140/15-ц.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваний судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у наведеній постанові Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі. 
 
Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.
 
Встановлені судами обставини
 
18 квітня 1994 року ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором подарувала ОСОБА_3 27/50 часток жилого будинку з господарськими спорудами та будівлями АДРЕСА_1 . Тож,                         ОСОБА_3 та ОСОБА_1 стали співвласниками цього будинку, який знаходився у їх спільної часткової власності.
 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого                      2014 року у справі № 509/4646/13-ц право спільної часткової власності між сторонами припинено і кожній стороні було виділено окреме майно.
 
Додатковим рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від                      22 червня 2018 року у справі № 509/4646/13-ц ОСОБА_3 у власність виділено 27/50 частки вказаного будинку з господарчими будівлями та спорудами під                 літ. «А, А1, а1», які складається: з літ. «А1» приміщення: - коридор 2-1 площею                  8,3 кв. м; коридор 2-2 площею 10,7 кв. м; котельню 2-3 площею 7,0 кв. м; кухні                  2-4 площею 17,9 кв. м; з літ «А» приміщення: житлова кімната 2-5 площею 9,4 кв. м; житлова кімната 2-6 площею 5,1 кв. м; житлова кімната 2-7 площею 10,8 кв. м; житлова кімната 2-9 площею 19,4 кв. м; з літ. «а1» 2-8 веранда площею 8,2 кв. м;           а також: літ. «Г» гараж, літ. «Д» сарай, літ. «В» підвал, літ. «Е» сарай, споруди: № 1 цистерна, № 3 ворота. У подальшому виділеній частці нерухомого майна привласнена адреса: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 виділене у власність 23/50 частин будинку                 з господарським будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою:                              АДРЕСА_1 , та який складається: з літ. «А» приміщення: житлової кімнати 1-2 площею                        21,2 кв. м; житлової кімнати 1-3площею 7,0 кв. м, коридору 1-4 площею 6,9 кв. м; кухні 1-5 площею 15 кв. м; з літ. «а» - тамбуру 1-1 площею 3,2 кв. м: з літери «АІІ» та «а ІІ»: коридору 3-1 площею 7,0 кв. м; кухні 3-2 площею 8,2 кв. м; житлової кімнати 3-3 площею 15,3 кв. м; житлової кімнати 3-4 площею кв. м; житлової кімнат                      3-5 площею 23,1 кв. м; коридор 3-6 площею 3,8 кв. м.
 
29 жовтня 2007 року ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1464 га серії ЯУ № 663307, з кадастровим номером: 5123783500:02:002:0208, яка розташована під її будинком за адресою:                                АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
 
У 2014 році ОСОБА_1 без попередження та згоди  ОСОБА_3 розпочала будівництво, внаслідок якого до стіни житлової кімнати 2-4 позивачки у будівлі під літ. «А1» прибудувала свою кімнату 3-3 будівлі під літ. «АІІ». При виконанні робіт з розширення площі кімнати «3-3» ОСОБА_1 заклала прохід, який існував між приміщенням 2-4 літ. «А1» будинку 52-А, належного ОСОБА_3 , та приміщення 3-3 літ. «АІІ» будинку АДРЕСА_1 і перекрила його дахом. Тож, прибудовою та розширенням площі кімнати «3-3» до кімнати «2-4» захоплена частина земельної ділянки площею 6 кв. м, належної ОСОБА_3 , яка позбавлена можливості доступу та обслуговування своєї частини будинку.
 
ОСОБА_3 неодноразово зверталася до органів місцевого самоврядування та відповідних органів державної влади, які займаються питаннями у галузі архітектори та будівництва з метою заборони самочинного будівництва та усунення порушення своїх прав.
 
Після звернень ОСОБА_3 . Прилиманська сільська Рада декілька разів попередила відповідачку про заборону незаконного будівництва. Незважаючи на приписи сільської Ради відповідачка продовжила будівництво, чим порушила права позивачки, як власника житла та земельної ділянки.
 
Тобто, розпочавши у 2014 році будівництво «нових» та перебудову «старих» приміщень та споруд ОСОБА_1 порушила права ОСОБА_3 , які підлягають судовому захисту.
 
За змістом технічного паспорту на будинок, складеного 10 червня 2016 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Будексперт» (далі - ТОВ «Будексперт»), до будинку належного відповідачці прибудоване приміщення                     3-7 площею 9,2 кв. м, якого не було у технічному паспорті, виготовленому                         26 листопада 1991 року Б-Дністровським МБТІ та у технічному паспорті, складеному 04 лютого 1994 року Овідіопольським РБТІ.
 
Так, у приміщенні 3-2 будівлі під літ. «АІІ» відповідачкою з боку стіни 6,40 м закладений дверний отвір, який існував до будівництва, а новий дверний отвір влаштований з боку стіни 2,70 м, до якої добудоване ще одне приміщення 3-7, якого раніше не було.
 
Прибудоване приміщення 3-7 повністю перекрило вікно приміщення 2-4 належного ОСОБА_3 , чим припинений доступ природнього освітлення, що створило позивачці перешкоди у користуванні цим приміщенням і порушило її права.
 
ОСОБА_1 у 2014 році, без згоди позивачки до стіни її житлової кімнати 2-4 у будівлі під літ. «А1» прибудувала кімнату 3-3 будівлі під літ. «АІІ» шляхом її перебудови та розширення її площі. При розширені площі кімнати «3-3» прокладений прохід, який існував між приміщенням 2-4 та приміщенням 3-3, захоплена частина земельної ділянки ОСОБА_3 , а прохід перекритий дахом.
 
Через такі дії відповідачки ОСОБА_3 позбавлена можливості доступу та обслуговування своєї частини будинку і користуватися частиною земельної ділянкою площею 6 кв.м.
 
Перебудова кімнати «3-3» та розширення її площі за рахунок захоплення частини земельної ділянки, належної ОСОБА_3 , здійснено у 2014-2016 роках, що підтверджується: технічним паспортом Білгород-Дністровського міжміського БТІ від 26 листопада 1991 року, де у «Экспликации к плану дома» та у «Плані будинку» вказано, що приміщення «3-3» має площу 15,3 кв. м, а приміщення 3-7 не існує; технічним паспортом Овідіопольського РБТІ від 04 лютого 1994 року де у «Экспликации к плану дома» та у «Плані будинку» вказано, що приміщення «3-3» має площу 15,3 кв. м, а приміщення 3-7 не існує; технічним паспортом ОСОБА_1 , який виготовлений ТОВ «Будексперт» 10 квітня 2016 року де у «Експлікації приміщень до плану одноквартирного (садибного) будинку» та у «Плані будинку» вже показана збільшена площа приміщення «3-3» у розмірі 17,5 кв. м та показане приміщення 3-7, якого раніше не було; висновком експерта від 05 жовтня 2018 року № 38/2018, згідно якого площа приміщення «3-3» збільшена з 15,3 кв. м до                    17,5 кв. м, а вільний доступ до будинку АДРЕСА_4 , належного ОСОБА_3 , з боку будинку АДРЕСА_1 належного ОСОБА_1 - відсутній; відеозаписом на CD-R диску виконання будівельних робіт з перебудови та розширення площі приміщення «3-3» за рахунок захоплення частини земельної ділянки ОСОБА_3 , а також закладення проходу між приміщеннями ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; фотографіями, на яких зображено, що Кушнір захопила частину ділянки ОСОБА_3 , заклала прохід між приміщеннями 3-3 та 2-4 та побудувала над проходом дах; заявою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 від 22 червня 2018 року                  у справі 509/4646/13-ц про ухвалення додаткового рішення, згідно якої суду запропоновано виділити сторонам конкретні приміщення, у тому числі відповідачці запропоновано виділити у власність жилу кімнату «3-3» площею 15,3 кв. м; заявою представника ОСОБА_1 від 22 червня 2018 року у справі 509/4646/13-ц, згідно якої він погодився із заявою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення у повному обсязі; додатковим рішенням Овідіопольського районного суду від 22 червня 2018 року у справі 509/4646/13-ц, яке набрало законної чинності, згідно якого у власність ОСОБА_1 передавалася жила кімната «3-3», яка має площу 15,3 кв. м, а не 17,5 кв. м; копіями титульної сторінки висновку поліції за заявами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ; висновку поліції про розгляд заяв ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 16 грудня 2019 року; заяви та пояснення ОСОБА_5 від 02 грудня 2019 року; заяви та пояснення ОСОБА_3 від 02 грудня 2019 року; відповіді поліції від 15 грудня 2019 року                № 48/9058, якими підтверджено, що відповідачкою ОСОБА_1 дійсно змінений розмір приміщення «3-3» шляхом закладення проходу між будівлями сторін та захоплення частини земельної ділянки ОСОБА_3 .
 
За змістом висновку експерта від 28 грудня 2019 року № 15/2019 вільний доступ до зовнішніх стін прибудов літ. «А1», літ «а1» житлового будинку АДРЕСА_4 зі сторони належного ОСОБА_1 будинку АДРЕСА_1 - відсутній; внаслідок будівництва прибудови відповідачкою захоплено 6 кв. м земельної ділянки, яка належала ОСОБА_3 ; площа приміщення «3-3» збільшена на 2 кв. м; довжина стіни приміщень № 3-3,                 № 3-4 та № 3-5 збільшена на 0,54 метри; внутрішня довжина приміщення                          № 3-3 збільшена на 0,37 метри, площа приміщення № 3-3 збільшена за рахунок перебудови приміщення, виконання робіт щодо збільшення площі, та забудови проходу між прибудовою під літ. «А1» приміщення 2-4 будинку 52-А та прибудовою «А2» приміщення 3-3 будинку 52; прибудова «а3» (коридор № 3-7 площею 9,2 кв. м) не відповідає вимогам п. 6.1.16 ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій» щодо дотримання 1 метру від межі сусідньої земельної ділянки і, крім того, частина цієї прибудови накладається на 4 кв. м земельної ділянки належної ОСОБА_3 .
 
Враховуючи викладене, суди, задовольняючи позов ОСОБА_3 в частині зобов`язання усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, знесення прибудови, забезпечення вільного доступу, зменшення площі належного приміщення, звільнення захопленої частини земельної ділянки, виходили з того, що ОСОБА_1 захоплена частина земельної ділянки, яка належить на праві власності позивачці, чим були порушені права останньої.
 
Такий висновок судів попередніх інстанцій є обґрунтованим з огляду на таке.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб визначений законом або договором.
 
Тож, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
 
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
 
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (стаття 319 ЦК України).
Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності (частина друга статті 321 ЦК України).
 
Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:
 
- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;
 
- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання від вчинення подібних дій;
 
- абсолютність влади полягає в наданні власнику забезпеченої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності щодо неї.
 
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина третя цієї статті).
 
За змістом частини першої статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
 
За приписами частини четвертої статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
 
Згідно статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.
 
Висновки Верховного Суду
 
В контексті розглядуваної справи, про перегляд якої подано касаційну скаргу, визначальним є те, що позивачка не визнає право власності на збудовані                  ОСОБА_1 будівлі на належній їй земельній ділянці, тому відновлення становища можливе лише шляхом знесення самочинного будівництва. Оскільки,                       ОСОБА_3 позбавлена права володіння частиною своєї земельної ділянки, яку захопила ОСОБА_1 , відповідно до приписів статті 212 ЗК України, така земельна ділянка має бути повернена власниці.
 
Тож, висновки судів попередніх інстанцій в частині зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, знести прибудови, забезпечити ОСОБА_3 вільний доступ, зменшити площу належного                        ОСОБА_1 приміщення, звільнити захоплену частину земельної ділянки, є обґрунтованими, оскільки через дії відповідачки позивачка позбавлена можливості доступу та обслуговування частини будинку, яка належить їй на праві власності, а також позбавлена можливості володіти частиною своєї земельної ділянки, що суперечить положенням статті 41 Конституції України, статтям 317, 319 ЦК України.
 
Щодо доводів касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі представник заявниці посилається на те, що в оскаржуваних судових рішеннях суди не врахували висновки Верховного Суду, сформульовані у Верховного Суду від 13 листопада 2020 року у справі № 487/8140/15-ц. 
 
У наведеній як приклад справі № 487/8140/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що на час коли відповідачка за договором дарування стала власником своєї частки майна, позивачка вже володіла та користувалася успадкованою після смерті батька часткою майна, в тому числі й прибудовою, яка не є самочинним будівництвом, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині усунення перешкод у користуванні майном.
 
Водночас, у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, судами встановлено, що  ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором подарувала ОСОБА_3 у 1994 році 27/50 часток спірного жилого будинку з господарськими спорудами та будівлями, а перебудова кімнати «3-3» та розширення її площі за рахунок захоплення частини земельної ділянки належної ОСОБА_3 здійснено у 2014-2016 роках, що підтверджується належними та допустимими доказами.
 
Тож, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать наведеним висновкам Верховного Суду у справі № 487/8140/15-ц і не свідчать про неоднакове застосування судами норм матеріального права, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлених судами обставин, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, під час розгляду справи суди не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
Оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження із підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 серпня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та відшкодування моральної шкоди відмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак       І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний