КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                   
Справа № 756/19402/21                                            Головуючий у 1 інстанції: Шевчук А.В.
провадження № 22-ц/824/560/2023                                         Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
25 квітня 2023 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П.,
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-
 
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2021 року позивач ПрАТ «АК «Київводоканал» звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, інфляційних втрат та 3% річних, що у сукупності становить 54 259 грн 57 коп., суму сплаченого судового збору у розмірі 2 270 грн та витрат за отримання відомостей з Державного реєстру речових прав у розмірі 35 грн. 
Вказував, що 05 серпня 2014 року ПАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал змінило назву на ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал».
Свої вимоги обґрунтовував тим, що ПрАТ «АК «Київводоканал» здійснює централізоване постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових мереж) в приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору, де проживає споживач - відповідач, оскільки жодних заяв або повідомлень про відмову від надання зазначених послуг по договору від відповідача не надходило.
Зазначав, що в порушення умов договору та вимог, передбачених нормативними актами, відповідачем зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати спожитих в період від 01.09.2014 року до 31.10.2021 року послуг з водопостачання та водовідведення не виконано належним чином, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» заборгованість спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 23 547 грн 61 коп., інфляційні втрати у розмірі 4 585 грн 35 коп., 3% річних у розмірі 2 061 грн, суму сплаченого судового збору у розмірі 2 270 грн, та витрати за отримання відомостей з Державного реєстру речових прав у розмірі 35 грн.
В задоволенні решти вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового по суті спору, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування скарги вказує, що судом першої інстанції було не   правильно застосовано положення частини 1 статті 626 ЦК України, відповідно до якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Насправді жодної домовленості між позивачем не було досягнуто, внаслідок чого Договір між позивачем та відповідачем не було укладено.
Вважає, що судом було не правильно застосовано положення частини 1 статті 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Насправді відповідач не виявляв жодного свого вільного вибору на укладення Договору, внаслідок чого Договір між позивачем та відповідачем не було укладено.
Було не правильно застосовано положення частини 1 статті 628 ЦК України, відповідно до якої зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Насправді відповідач не погоджував жодних умов Договору, внаслідок чого Договір між позивачем та відповідачем не було укладено.
Також було не правильно застосовано положення частини 1 статті 638 ЦК України, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Насправді відповідач не досягав жодної згоди з позивачем щодо жодної з умов Договору, внаслідок чого Договір між позивачем та відповідачем не було укладено.
Не було правильно застосовано положення частини 2 статті 638 ЦК України, відповідно до якої договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Насправді відповідач жодним чином не приймав пропозиції позивача (не акцептував її) укласти Договір, внаслідок чого Договір між позивачем та відповідачем не було укладено.
Зазначає, що судом також було не правильно застосовано положення частини 1 статті 640 ЦК України, відповідно до якої договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Насправді відповідач в жодному вигляді: ні в письмовому, ні своїми діями не надавав позивачу своєї відповіді про прийняття пропозиції позивача укласти Договір, внаслідок чого Договір між позивачем та відповідачем не було укладено.
Було не правильно застосовано положення частини 1 статті 642 ЦК України, відповідно до якої відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Насправді Відповідач в жодному вигляді не надавав Позивачу своєї повної і безумовної відповіді про прийняття пропозиції Позивача укласти Договір, внаслідок чого Договір між Позивачем та Відповідачем не було укладено.
Також було не правильно застосовано положення частини 2 статті 642 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. Насправді відповідач не вчиняв жодних дій, які могли б бути засвідченням бажання відповідача укласти Договір, внаслідок чого договір між позивачем та відповідачем не було укладено.
Вважає, що висновок же суду першої інстанції про те, що Договір між позивачем та відповідачем було укладено лише тому, що відповідач не направив позивачу письмового повідомлення про відмову від отримання послуг позивача, не ґрунтується на положеннях законодавства України. Оскільки законодавством України не передбачено такого способу укладення договору, як ненаправлення другою стороною (фізичною особою) першій стороні (юридичній особі), яка зробила пропозицію (оферту) щодо укладення договору, письмового повідомлення про відмову від укладення договору.
Відповідно, у своєму рішенні суд першої інстанції не посилається та не може посилатися на такі положення законодавства України, оскільки в законодавстві України таких положень не існує.
У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «Київводоканал» просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Вказує, що ОСОБА_2 є споживачем послуг централізованого водопостачання холодної води та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору-1 опублікованого 05.08.2014 року в газеті «Хрещатик» №110 (4510).
Виходячи зі змісту правовідносин, які склалися між позивачем та відповідачем, то вони є відносинами з надання послуг, тому права і обов`язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.
Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.
Позивач звертає увагу апеляційного суду на те, що відповідачем здійснювались оплати за житлово-комунальні послуги, що свідчить про прийняття пропозиції на укладення договору (розрахунок заборгованості міститься в матеріалах справи).
Згідно зі ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, а згідно з п.3.1 Договору боржник повинен вносити плату за отримані послуги на рахунок заявника до кінця поточного місяця.
Наявність відносин між сторонами, отже, і виникнення цивільних прав та обов`язків у кожної із сторін підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води (з використанням внутрішньо-будинкових систем), надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитих послуг, а особа, як споживач послуг чи власник житла, зобов`язана здійснювати оплату виставлених рахунків.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України  суд апеляційної  інстанції переглядає  справу за  наявними в ній і  додатково поданими  доказами та  перевіряє законність  і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах доводів та  вимог апеляційної  скарги.  Суд апеляційної  інстанції досліджує  докази,  що стосуються  фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог та вважав за доцільне стягнути заборгованість з ОСОБА_2 , в межах трирічного строку позовної давності, починаючи від 01.12.2018 року до 01.10.2021 року.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що на виконання вимог Закону ПАТ «АК «Київводоканал» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем) в газеті «Хрещатик» від 05.08.2014 року №110 (4510). Зміст зазначеного договору відповідає змісту типового договору, затвердженого Правилами. Такий договір є договором приєднання, та може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови.
26.04.2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014 року №1198, яким внесено зміни до закону України «Про житлово-комунальні послуги», і доповнено новими частинами.
Частиною 7 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.
Встановлено, що 05 серпня 2014 року в газеті «Хрещатик» №110 (4510) було опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) про надання Публічному акціонерному товариству «Акціонерна компанія «Київводоканал», що перейменоване на приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал», як виконавцю житлово-комунальних послуг на підставі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) та опубліковано договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем).
Повідомленням визначено, що фізична особа (власник/квартиронаймач житлового приміщення у багатоквартирному будинку), що користується послугами з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, вважається такою, що ознайомлена, погоджується та приєднується до умов Договору.
При цьому, повідомленням визначено, що у разі відмови споживачів від отримання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, така відмова має бути оформлена письмово та направлена до ПрАТ «АК «Київводоканал» для оформлення припинення надання цих послуг.
Пунктом 1.1 Договору визначено, що ПрАТ «АК «Київводоканал» зобов`язується надавати споживачу відповідної якості послуги з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення холодної та гарячої води (з використанням внутрішньобудинкових систем), а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.
За п. 3.1 Договору розрахунковим періодом є календарний місяць. За цим договором застосовується щомісячна система оплати послуг. Платежі вносяться споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.
Відповідно до п.п.1, 10 п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вони дають визначення житлово-комунальних послуг як результату господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил та визначення комунальних послуг як результату господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Згідно з приписами статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пунктів 18, 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.
Отже, відповідач у період від 01.09.2014 року до 31.10.2021 року був споживачем послуг з постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) за адресою: АДРЕСА_1 .
За ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
Ст.ст.256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч.1 та 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
З штампу вхідної кореспонденції та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Оболонського районного суду м. Києва вбачається, що позовна заява ПАТ «АК «Київводоканал» про стягнення заборгованості за житлово-комунальтні послуги з ОСОБА_3 подано до суду 16.12.2021 року.
Згідно розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи, остання оплата відповідачем була здійснена у квітні 2016 року.
За ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Так як суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог, то суд першої інстанції вірно вважав за доцільне стягнути заборгованість з ОСОБА_2 , в межах трирічного строку позовної давності, починаючи від 01.12.2018 року до 01.10.2021 року.
Частиною 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.
За ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Статтею 179 ЖК України визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ №45 від 24.01.2006 року визначено, що власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги.
Згідно з п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частиною другою ст.642 ЦК України встановлено, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.
За ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, а згідно з п.3.1 Договору боржник повинен вносити плату за отримані послуги на рахунок заявника до кінця поточного місяця.
Наявність відносин між сторонами, отже, і виникнення цивільних прав та обов`язків у кожної із сторін, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води (з використанням внутрішньобудинкових систем), надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитих послуг, а особа як споживач послуг чи власник житла зобов`язаний здійснювати оплату виставлених рахунків.
Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За приписами ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про  стягнення з відповідача на користь ПрАТ «АК «Київводоканал» заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги в межах трирічного строку позовної давності, термін якого обраховувати від дати подачі позову до суду, у розмірі 23 547 грн 61 коп., інфляційні втрати у розмірі 4 585 грн 35 коп. та 3% річних у розмірі 2 061 грн.
За ст.141 ЦПК України суд також вірно стягнув з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 2 270 грн.
Також, з матеріалів справи вбачаються витрати позивача за отримання відомостей з Державного реєстру речових прав у розмірі 35 грн, що підтверджується квитанцією №9KES-F569-R79E, тому, суд вірно вважав за необхідне стягнути вище вказані витрати.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. 
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
  п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:                        

Судді: