Постанова
Іменем  України 
 
05 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 370/1141/14-ц
провадження № 61-1262св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,                   
 
учасники справи:
позивач - заступник прокурора Київської області в інтересах Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Макарівське лісове господарство»,
відповідачі: Київська обласна державна адміністрація, Макарівська районна державна адміністрація, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Державного підприємства «Макарівське лісове господарство» на рішення Макарівського районного суду Київської області від 15 лютого 2021 року у складі судді Мазки Н. Б. та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Сушко Л. П., Олійника В. І., та касаційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року у складі колегії суддів:                 Суханової Є. М., Сушко Л. П., Олійника В. І., та 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2014 року заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особіКабінету Міністрів України, Державного підприємства «Макарівське лісове господарство» (далі - ДП «Макарівське лісове господарство») звернувся до суду з позовом до Київської обласної державної адміністрації, Макарівської районної державної адміністрації,                   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконними і скасування розпоряджень, повернення земельних ділянок.
Позов обґрунтовано тим, що відповідно до розпоряджень голови Київської обласної державної адміністрації від 28 вересня 2007 року № № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6 «Про припинення права постійного користування та зміну цільового призначення земельної ділянки» затверджено проекти землеустрою щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою ДП «Макарівське лісове господарство» та переведення земельної ділянки із земель лісогосподарського призначення до категорії земель сільськогосподарського призначення на території Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області, розроблений ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на підставі дозволів Київської обласної державної адміністрації від 27 липня 2007 року                                    № № 11-22-15341, 11-22-15344, 11-22-15340, 11-22-15345, 11-22-15343,                  11-22-15342.
На виконання вказаних розпоряджень, 08 жовтня 2007 року розпорядженнями Макарівської районної державної адміністрації «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства в межах Копилівської сільської ради» № № 3822, 3823, 3824, 3825, 3826, 3827 надано дозвіл на проведення робіт по розробці технічної документації із землеустрою щодо відведення вказаних земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Копилівської сільської ради ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 .
На підставі даних розпоряджень та договору № 8546 від 11 жовтня 2007 року розроблено відповідний проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність шістьом громадянам для ведення особистого селянського господарства в межах Копилівської сільської ради, який погоджено Управлінням земельних ресурсів у Макарівському районі, Макарівським районним відділом містобудування і архітектури, Макарівською районною санітарно-епідеміологічною станцією, державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Київській області, управлінням культури і туризму.
Розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації від 25 жовтня 2007 року № 4056 «Про передачу в приватну власність земельних ділянок громадянам України для ведення особистого селянського господарства в межах Копилівської сільської ради» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність шістьом громадянам для ведення особистого селянського господарства в межах Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області.
Цим же розпорядженням земельні ділянки загальною площею 5,22 га передані безоплатно у приватну власність шістьом громадянам України для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Копилівської сільської ради відповідно до списку.
На підставі зазначеного розпорядження Макарівської районної державної адміністрації отримали 05 листопада 2007 року державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,87 га кожна на території Копилівської сільської ради Макарівського району наступні громадяни:
-   ОСОБА_1 , серія ЯЖ №041939, кадастровий номер 3222783200:05:016:0027;
-  ОСОБА_2 , серія ЯЖ №041942, кадастровий номер 3222783200:05:016:0029;
-  ОСОБА_4 , серія ЯЖ №041940, кадастровий номер 3222783200:05:016:0028;
-  ОСОБА_6 , серія ЯЖ №041941, кадастровий номер 3222783200:05:016:0029;
-  ОСОБА_7 , серія ЯЖ №041943, кадастровий номер 3222783200:05:016:0031;
-  ОСОБА_5 , серія ЯЖ №041938, кадастровий номер 3222783200:05:016:0032.
У подальшому, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та                  ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу №№ 318, 327, 330 від 21 січня 2008 року, № 172 від 22 січня 2008 року, відчужили свої земельні ділянки на користь ОСОБА_3 .
Після цього, на підставі розпорядження Макарівської районної державної адміністрації № 2507 від 02 липня 2008 року ОСОБА_3 21 серпня  2008 року видано державний акт на право власності на зазначені вище земельні ділянки площею 3,48 га зі зміненим цільовим призначенням -                для ведення індивідуального садівництва (кадастровий номер 3222783200:05:016:0034).
На підставі рішення  ОСОБА_3 про поділ земельної ділянки від                         10 червня 2009 року, останньому розділено його земельну ділянку площею              3,48 га на три земельні ділянки площами 1,3189 га, 0,5019 га та 1,6592 га. 
У зв`язку із цим,  ОСОБА_3 19 січня 2010 року видані нові Державні акти на право власності на зазначені земельні ділянки:
-серія ЯК №741122 (кадастровий номер 3222783200:05:016:0039),        
-серія ЯК №741124 (кадастровий номер 3222783200:05:016:0040),        
-серія ЯК №741123 (кадастровий номер 3222783200:05:016:0041).
У подальшому  ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу                   № 357 від 01 лютого 2010 року відчужив земельну ділянку площею 1,3189 га з кадастровим номером 3222783200:05:016:0039 на користь  ОСОБА_2 , про що, згідно з пунктом 3.1 цього ж договору, на Державному акті про право власності на земельну ділянку серія ЯК №741122, проставлено відповідну відмітку.
В свою чергу,  ОСОБА_7 та  ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу                 № № 321, 324 від 21 січня 2008 року відчужили свої земельні ділянки на користь  ОСОБА_1 .
05 листопада 2008 року ОСОБА_1 видано Державний акт на право власності на зазначені вище земельні ділянки площею 1,74 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства  (кадастровий номер 3222783200:05:016:0033).
На підставі рішення ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки від                             09 червня 2009 року останній розділено її земельну ділянку площею 1,74 га на три земельні ділянки площами 0,5732 га, 0,2160 га та 0,9508 га.
У зв`язку із цим ОСОБА_1  19 січня 2010 року видані нові Державні акти на право власності на зазначені земельні ділянки:
- серія ЯК №777210 (кадастровий номер 3222783200:05:016:0042),
- серія ЯК №777209 (кадастровий номер 3222783200:05:016:0043),
- серія ЯК №777211 (кадастровий номер 3222783200:05:016:0044).
У подальшому,   ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 356 від 01 лютого 2010 року відчужила земельну ділянку площею 0,5732 га з кадастровим номером 3222783200:05:016:0042 на користь  ОСОБА_2 , про що, згідно з пунктом 3.1 цього ж договору, на Державному акті про право власності на земельну ділянку серія ЯК №777210, проставлено відповідну відмітку.
13 листопада 2020 року прокурором подано заяву про зміну предмету позову з посиланням на раніше викладені в первісній позовній заяви обставини, а також на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2013 року, ОСОБА_3 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3222783200:05:016:0040, площею 0,5018 га, на користь ОСОБА_4 .
У вказаній заяві прокурор, зокрема, зазначив про необхідність застосування статті 391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов) та, відповідно, про звернення прокурора до суду саме з негаторним позовом, посилаючись на те, що такий позов може бути заявлений впродовж усього часу тривання порушення прав законного власника відповідних земельних ділянок, та строки позовної давності на який не поширюються.
Отже, на даний час власниками спірних земельних ділянок є  ОСОБА_1 , якій належить земельна ділянка з кадастровим номером 3222783200:05:016:0043 площею 0,2160 га; ОСОБА_3 , якому належать земельні ділянки з кадастровим номером 3222783200:05:016:0041 площею 1,6593 га, та з кадастровим номером 3222783200:05:016:004 площею 0,9508 га; ОСОБА_2 , якому належать земельні ділянки з кадастровим номером 3222783200:05:016:0042 площею 0,5732 га, та з кадастровим номером 3222783200:05:016:0039 площею 1,3189 га; ОСОБА_4 , якій належить земельна ділянка з кадастровим номером 3222783200:05:016:0040 площею 0,5018 га.
Проведеною прокуратурою Київської області перевіркою установлено, що прийняття розпоряджень щодо вилучення, зміни цільового призначення та передачі земельних ділянок у власність проведено незаконно.
Зазначеними розпорядженнями обласної адміністрації вилучено земля ліса загальною площею 5,22 га, яка знаходилась у одному кварталі лісництва та використовувалась для ведення лісового господарства, змінено їх цільове призначення на землі сільськогосподарського призначення та в подальшому розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації передані у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства.
Вказане свідчить про те, що Київська обласна державна адміністрація розпорядилась землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка значно перевищує 1 га, що свідчить про перевищення головою обласної державної адміністрації передбачених законом повноважень.
Оспорювані розпорядження прийняті головою Київської обласної державної адміністрації в порушення статей 6, 14, 19 Конституції України, статей 20, 21, 57, 116, 118, 122, 149, 207 Земельного кодексу України, статей 27, 31, 57 Лісового кодексу України, статей 3, 21, 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», оскільки ліси площею понад 1 га має право вилучати лише Кабінет Міністрів України, повноваженнями щодо вилучення земельних ділянок лісогосподарського призначення площею понад 1 га обласні державні адміністрації чинним законодавством не наділені.
Тому розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від                           28 вересня 2007 року «Про припинення права постійного користування та зміну цільового призначення земельної ділянки» № № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, розпорядження голови Макарівської районної державної адміністрації від 08 жовтня 2007 року № № 3822, 3823, 3824, 3825, 3826, 3827 та від                             25 жовтня 2007 року № 4056 мають бути визнані незаконними і скасовані.
Оскаржуваними розпорядженнями і діями щодо передачі спірних земельних ділянок у приватну власність порушено право власності держави на землі лісового фонду, які не можуть передаватися з державної у приватну власність, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання лісогосподарських земель та їх відтворення.
Посилаючись на викладене та з урахуванням заяви про зміну предмету позову, прокурор просив:
- визнати незаконними і скасувати розпорядження виконуючого обов`язки голови Київської обласної державної адміністрації від 28 вересня 2007 року «Про припинення права постійного користування та зміну цільового призначення земельної ділянки» № № НОМЕР_1 , НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6;
- визнати незаконними і скасувати розпорядження Макарівської районної державної адміністрації Київської області від 08 жовтня 2007 року «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства в межах Копилівської сільської ради» № № 3822, 3823, 3824, 3825, 3826, 3827 та розпорядження голови Макарівської районної державної адміністрації Київської області від 25 жовтня 2007 року № 4056 «Про передачу в приватну власність земельних ділянок громадянам України для ведення особистого селянського господарства в межах Копилівської сільської ради»;
- визнати незаконним і скасувати розпорядження Макарівської районної державної адміністрації № 2507 від 02 липня 2008 року «Про зміну цільового призначення земельної ділянки на землі для ведення індивідуального садівництва громадянину ОСОБА_3 в межах Копилівської сільської ради»;
- повернути на користь держави в особі Кабінету Міністрів України від ОСОБА_3 земельні ділянки з кадастровими номерами 3222783200:05:016:0041 площею 1,6593 га, 3222783200:05:016:0044 площею 0,9508 га; від  ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3222783200:05:016:0043 площею 0,2160 га; від ОСОБА_2 земельні ділянки з кадастровими номерами 3222783200:05:016:0042 площею 0,5732 га та 3222783200:05:016:0039 площею 1,3189 га; від ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером 3222783200:05:016:0040 площею 0,5018 га, що розташовані на території Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 15 лютого  2021 року у задоволені позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час прийняття Київською обласною державною адміністрацією на підставі розпоряджень «Про припинення права постійного користування та зміну цільового призначення земельної ділянки» від 28 вересня 2007 року № № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, право постійного користування ДП «Макарівський лісгосп» шістьма земельними ділянками по 0,87 га кожна, загальною площею 5,22, як єдиним масивом земель не припинялося, оскільки вказаними розпорядженнями припинено право постійного користування земельними ділянками ДП «Макарівське лісове господарство» тільки за рахунок частини кварталу 7 Бишівського лісництва, а не за рахунок лісового кварталу в цілому, а при припиненні ДП «Макарівське лісове господарство» права постійного користування земельними ділянками за рахунок частини кварталу 7 Бишівського лісництва, ці земельні ділянки були віднесені до земель запасу, а не надані у власність чи передані у користування фізичних або юридичних осіб для спільного використання за одним призначенням.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що земельні ділянки з                  кадастровими номерами 3222783200:05:016:0027, 3222783200:05:016:0028, 3222783200:05:016:0029, 3222783200:05:016:0030, 3222783200:05:016:0031, 3222783200:05:016:0032, які передані у власність громадянам на підставі розпоряджень Макарівської районної державної адміністрації Київської області від 08 жовтня 2007 року № № 3822, 3823, 3824, 3825, 3826, 3827, від 25 жовтня 2007 року № 4056, як єдиний масив земель лісового фонду не були сформовані, оскільки вказані земельні ділянки відводилися за рахунок категорії земель сільськогосподарського призначення і при передачі цих земельних ділянок у власність громадянам їх за основним цільовим призначенням віднесено також до категорії земель сільськогосподарського призначення.
При цьому суд зазначив, що позивачем не доведено належними, та допустимими доказами, що правові акти індивідуальної дії голови обласної державної адміністрації спрямовані на розпорядження землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка значно перевищувала 1 га, а також, що ці дії свідчать про перевищення головою обласної державної адміністрації своїх повноважень, передбачених законом.
Не погодившись з таким судовим рішенням, заступник керівника Київської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Справа розглядалась судами неодноразово.
Постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця І. Н. залишено без задоволення, а рішення Макарівського районного суду Київської області від 15 лютого 2021 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
14 лютого 2022 року ДП «Макарівське лісове господарство» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою нарішення Макарівського районного суду Київської області від 15 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
29 червня 2022 року Заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційні скарги мотивовані тим, що судами попередніх інстанцій  судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи інших учасників справи
 
13 вересня 2022 року  ОСОБА_2 через представника - адвоката Кондратенка К. В. подав до Верховного Суду відзив на касаційні скарги, в якому просить залишити їх без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.
 
15 вересня 2022 року Київська обласна державна адміністрація подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури, в якому просить залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами Державного підприємства «Макарівське лісове господарство» та Заступника керівника Київської обласної прокуратури, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
23 серпня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду від 19 січня 2023 року у зв`язку з перебуванням судді Черняк Ю. В. у відпустці, пов`язаній з вагітністю і пологами, призначений повторний автоматизований розподіл цієї справи.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 січня 2023 року матеріали справи № 370/1141/14 передано судді-доповідачу Коротенку Є. В., судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., Тітов М. Ю.
Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Встановлено, що відповідно до розпоряджень голови Київської обласної державної адміністрації від 28 вересня 2007 року № № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6 «Про припинення права постійного користування та зміну цільового призначення земельної ділянки», затверджено проекти землеустрою щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою ДП «Макарівське лісове господарство» та переведення земельної ділянки із земель лісогосподарського призначення до категорії земель сільськогосподарського призначення на території Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області, розроблений ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на підставі дозволів Київської обласної державної адміністрації від 27 липня 2007 року № №                      11-22-15341, 11-22-15344, 11-22-15340, 11-22-15345, 11-22- 15343, 11-22-15342.
 Вказаними розпорядженнями припинено право постійного користування ДП «Макарівське лісове господарство» земельною ділянкою лісогосподарського призначення (Бишівське лісництво, квартал 7) загальною площею 5,22 га в межах Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області та змінене цільове призначення даних земельних ділянок із земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення та віднесено їх до земель запасу.
На виконання вказаних розпоряджень, 08 жовтня 2007 року розпорядженнями Макарівської районної державної адміністрації «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства в межах Копилівської сільської ради» № 3822, 3823, 3824, 3825, 3826, 3827 наданий дозвіл на проведення робіт по розробці технічної документації із землеустрою щодо відведення вказаних земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Копилівської сільської ради ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 .
На підставі даних розпоряджень та договору № 8546 від 11 жовтня 2007 року, укладеному між ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» та ОСОБА_2 , розроблено відповідний проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність шістьом громадянам для ведення особистого селянського господарства в межах Копилівської сільської ради, який погоджено Управлінням земельних ресурсів у Макарівському районі, Макарівським районним відділом містобудування і архітектури, Макарівською районною санітарно-епідеміологічною станцією, державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Київській області, управлінням культури і туризму.
Зазначений проект землеустрою 23 жовтня 2007 року отримав позитивний висновок державної експертизи землевпорядної документації № 14-630е, наданий головним управлінням земельних ресурсів у Київській області Держземагенства України, який затверджено начальником головного управління 23 жовтня 2007 року.        
Розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації від 25 жовтня 2007 року № 4056 «Про передачу в приватну власність земельних ділянок громадянам України для ведення особистого селянського господарства в межах Копилівської сільської ради» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність шістьом громадянам для ведення особистого селянського господарства в межах Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області. Цим же розпорядженням земельні ділянки загальною площею 5,22 га передані безоплатно у приватну власність шістьом громадянам України для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Копилівської сільської ради відповідно до списку.
На підставі зазначеного розпорядження Макарівської районної державної адміністрації, 05 листопада 2007 року отримали державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,87 га кожна на території Копилівської сільської ради Макарівського району наступні громадяни:
-  ОСОБА_1 , серія ЯЖ №041939 кадастровий номер 3222783200:05:016:0027;
- ОСОБА_2 , серія ЯЖ №041942 кадастровий номер 3222783200:05:016:0029;
-  ОСОБА_4 , серія ЯЖ №041940 кадастровий номер 3222783200:05:016:0028;
-  ОСОБА_6 , серія ЯЖ №041941 кадастровий номер 3222783200:05:016:0029;
-  ОСОБА_7 , серія ЯЖ №041943 кадастровий номер 3222783200:05:016:0031;
-  ОСОБА_5 , серія ЯЖ №041938 кадастровий номер 3222783200:05:016:0032.
У подальшому ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,                           ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу № № 318, 327, 330 від 21 січня 2008 року, № 172 від 22 січня 2008 року відчужили свої земельні ділянки на користь ОСОБА_3 .
Після цього, на підставі розпорядження Макарівської районної державної адміністрації № 2507 від 02 липня 2008 року ОСОБА_3 21 серпня  2008 року видано державний акт на право власності на зазначені вище земельні ділянки площею 3,48 га зі зміненим цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва (кадастровий номер 3222783200:05:016:0034).
На підставі рішенняОСОБА_3  про поділ земельної ділянки від                       10 червня 2009 року останньому розділено його земельну ділянку площею 3,48 га на три земельні ділянки площами 1,3189 га, 0,5019 га та 1,6592 га. 
19 січня 2010 року ОСОБА_3 видані нові Державні акти на право власності на зазначені земельні ділянки:
- серія ЯК №741122 (кадастровий номер 3222783200:05:016:0039),        
- серія ЯК №741124 (кадастровий номер 3222783200:05:016:0040),        
- серія ЯК №741123 (кадастровий номер 3222783200:05:016:0041).
У подальшому  ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу                   № 357 від 01 лютого 2010 року відчужена земельна ділянка площею 1,3189 га з кадастровим номером 3222783200:05:016:0039 на користь ОСОБА_2 , про що, згідно з пунктом 3.1 цього ж договору, на Державному акті про право власності на земельну ділянку серія ЯК №741122, проставлено відповідну відмітку.
На підставі договорів купівлі-продажу № № 321, 324 від 21 січня 2008 року ОСОБА_7 таОСОБА_5 відчужили свої земельні ділянки на користь                  ОСОБА_1 .
05 листопада 2008 року ОСОБА_1 видано Державний акт на право власності на зазначені вище земельні ділянки площею 1,74 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 3222783200:05:016:0033).
На підставі рішення ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки від                              09 червня 2009 року останній розділено її земельну ділянку площею 1,74 га на три земельні ділянки площами 0,5732 га, 0,2160 га та 0,9508 га.
19 січня 2010 року ОСОБА_1 видано нові Державні акти на право власності на зазначені земельні ділянки:
- серія ЯК №777210 (кадастровий номер 3222783200:05:016:0042),
- серія ЯК №777209 (кадастровий номер 3222783200:05:016:0043),
- серія ЯК №777211 (кадастровий номер 3222783200:05:016:0044).
На підставі договору купівлі-продажу від 01 лютого 2010 року                              ОСОБА_1 відчужила земельну ділянку площею 0,5732 га з кадастровим номером 3222783200:05:016:0042 на користь  ОСОБА_2 ; на підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2013 року земельна ділянка з кадастровим номером 3222783200:05:016:0044 площею 0,9508 га відчужена на користь  ОСОБА_3 .
На підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2013 року                  ОСОБА_3 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3222783200:05:016:0040 площею 0,5018 га на користь  ОСОБА_4 .
Таким чином, власниками спірних земельних ділянок є наступні особи: ОСОБА_1 - земельна ділянка з кадастровим номером 3222783200:05:016:0043, площею 0,2160 га; ОСОБА_3 - земельні ділянки з кадастровими номерами 3222783200:05:016:0041, площею 1,6593 га, 3222783200:05:016:004 площею 0,9508 га; ОСОБА_2 - земельні ділянки з кадастровими номерами 3222783200:05:016:0042, площею 0,5732 га, 3222783200:05:016:0039, площею 1,3189 га; ОСОБА_4 - земельна ділянка з кадастровим номером 3222783200:05:016:0040, площею 0,5018 га.
Висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) за результатами проведення судової земельно-технічної експертиза № 29250/19-41 від 23 січня 2020 року встановлено, що Київською обласною державною адміністрацією на підставі розпоряджень від                            28 вересня 2007 року № НОМЕР_1, від 28 вересня 2007 року № НОМЕР_2, від 28 вересня 2007 року № НОМЕР_3, від 28 вересня 2007 року № НОМЕР_4, від 28 вересня 2007 року № НОМЕР_5, від 28 вересня 2007 року № НОМЕР_6, Державному підприємству «Макарівський лісгосп» право постійного користування шістьма земельними ділянками загальною площею 5,22, по 0,87 га кожна, як єдиним масивом земель, не припинялося, оскільки вказаними розпорядженнями:
- Державному підприємству «Макарівське лісове господарство» припинено право постійного користування земельними ділянками тільки за рахунок частини кварталу 7 Бишівського лісництва, а не за рахунок лісового кварталу в цілому;
- при припиненні Державному підприємству «Макарівське лісове господарство» права постійного користування земельними ділянками за рахунок частини кварталу 7 Бишівського лісництва, ці земельні ділянки віднесені до земель запасу, а не надані у власність чи передані у користування фізичних або юридичних осіб для спільного використання за одним призначенням.
Земельні ділянки з кадастровими номерами 3222783200:05:016:0027, 3222783200:05:016:0028, 3222783200:05:016:0029, 3222783200:05:016:0030, 3222783200:05:016:0031, 3222783200:05:016:0032 передані у власність громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , відповідно на підставі розпоряджень Макарівської районної державної адміністрації Київської області від 08 жовтня 2007 року № 3822, від 08 жовтня 2007 року № 3823, від 08 жовтня 2007 року № 3824, від 08 жовтня 2007 року № 3825, від 08 жовтня 2007 року № 3826, від 08 жовтня 2007 року № 3827, від 25 жовтня 2007 року № 4056, як єдиний масив земель лісового фонду не були сформовані, оскільки вказані земельні ділянки відводилися за рахунок категорії земель сільськогосподарського призначення і при передачі цих земельних ділянок у власність громадянам їх за основним цільовим призначенням віднесено також до категорії земель сільськогосподарського призначення (том 4, а. с. 208-219).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо позовних вимог заступника прокурора Київської області в інтересах ДП «Макарівське лісове господарство»
Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України в редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом до суду, на прокуратуру покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.
Згідно з частинами першою-третьою статті 36-1 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом до суду, представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів громадянина є його неспроможність через фізичний стан, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження. Наявність таких підстав має бути підтверджена прокурором шляхом надання суду відповідних доказів. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.
Представництво інтересів громадянина або держави прокурором у суді врегульовано також у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року                          № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Згідно з абзацом першим частини другої, абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу
З наведених норм випливає, що прокурор наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді лише двох суб`єктів права - громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) та держави, і не наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді інших суб`єктів права.
За висновками Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35)).
У випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від                           20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження №                              12-161гс18, пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № НОМЕР_3/478/18 (провадження № 12-245гс18, пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 26), від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21, пункт 8.5) та інші).
В судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (провадження № 14-36цс19, пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі                         № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс 19, пункт 27)). Тому, зокрема, наявність чи відсутність в органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21, пункти 8.10, 8.12).
При цьому міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи відповідно до статті 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» наділені повноваженням звернення до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19 (провадження № 12-11гс21)). Отже, незалежно від того, хто саме звернувся до суду - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор, у судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор.
На відміну від прокурора та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин. Конституцією України та законом не передбачена можливість прокурора здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів юридичних осіб. Зокрема, до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді державних підприємств. При цьому інтереси юридичної особи можуть не збігатися з інтересами її учасників (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19, пункт 62)). Тому інтереси державного підприємства можуть не збігатися з інтересами держави, яка має статус засновника (вищого органу) такого підприємства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 71)).
Відповідно до статті 170 ЦК України держава у цивільних відносинах діє через органи державної влади, а не через державні підприємства.
Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), в якій Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі державного підприємства (пункт 8.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21))
Враховуючи наведене, позовні вимоги прокурора, спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а державного підприємства, не підлягають розгляду по суті, оскільки позовну заяву за такими вимогами фактично подано не від імені та в інтересах держави, а від імені та в інтересах державного підприємства, а прокурор не має повноважень на ведення справ в частині таких вимог.
Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи (пункт 2 частини першої статті 257 ЦПК України).
З огляду на викладене, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині вирішення позовних вимог заступника прокурора Київської області, заявлених в інтересах ДП «Макарівське лісове господарство», із залишенням позову без розгляду в зазначеній частині.
Щодо позовних вимог заступника прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. 
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі                                       № 925/1265/16).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. 
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № НОМЕР_4/1415/19).
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України):
1) якщо майнобуло загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) якщо майно було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. 
Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
У справі, яка переглядається встановлено, що на підставі розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 25 жовтня 2007 року                       № 4056 земельні ділянки загальною площею 5,22 га передані безоплатно у приватну власність шістьом громадянам України - ОСОБА_1 ,                          ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області.
У подальшому спірні земельніі ділянки, отримані фізичними особами у власність на підставі розпорядження голови Макарівської районної державної адміністрації Київської області від 25 жовтня 2007 року № 4056, кілька разів були відчужені та трансформовані до того, як вони потрапили у володіння останнього набувача.
На час ухвалення оскарженіх судових рішень власниками спірних земельних ділянок є наступні особи: ОСОБА_1 - земельна ділянка з кадастровим номером 3222783200:05:016:0043, площею 0,2160 га; ОСОБА_3 - земельні ділянки з кадастровими номерами 3222783200:05:016:0041, площею 1,6593 га, 3222783200:05:016:004 площею 0,9508 га; ОСОБА_2 - земельні ділянки з кадастровими номерами 3222783200:05:016:0042, площею 0,5732 га, 3222783200:05:016:0039, площею 1,3189 га; ОСОБА_4 - земельна ділянка з кадастровим номером 3222783200:05:016:0040, площею 0,5018 га.
Вищевказані особи є останніми набувачами спірного нерухомого майна.
При таких обставинах, на думку колегії суддів Верховного Суду, належним способом захисту порушених прав є звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування нерухомого майна з незаконного володіння осіб, за якими воно зареєстроване на праві власності.
Разом із цим заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з негаторним позовом, що не відповідає належному способу захисту.
Так, про необхідність застосування статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов) та, відповідно, про звернення до суду саме з негаторним позовом прокурор зазначив у заяві про зміну предмета позову (том 5, а. с.54), посилаючись на те, що такий позов може бути заявлений впродовж усього часу тривання порушення прав законного власника відповідних земельних ділянок, та строки позовної давності на який не поширюються.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Такий правовий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати № 12-80гс20 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі                                     № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).
З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог заступника прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України про визнання незаконними і скасування розпоряджень, повернення земельних ділянок, проте помилились щодо мотивів такої відмови.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів Верховного Суду вважає, що рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції слід змінити, виклавши мотиви відмови у задоволенні позовних вимог заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України в редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 257, 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Державного підприємства «Макарівське лісове господарство» та Заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 15 лютого              2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року в частині вирішення позовних вимог заступника прокурора Київської області, заявлених в інтересах держави в особі Державного підприємства «Макарівське лісове господарство», скасувати, позов у цій частині залишити без розгляду.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 15 лютого              2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року в частині вирішення позовних вимог заступника прокурора Київської області, заявлених в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, про визнання незаконними і скасування розпоряджень, повернення земельних ділянок змінити, виклавши мотиви відмови у задоволенні вказаних позовних вимог в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                               А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
В. М. Коротун
                                                                                                    
М. Ю. Тітов