Номер провадження: 22-ц/813/5292/23 
Справа № 522/2216/22
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В
Доповідач Воронцова Л. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого                 Воронцової Л.П. (суддя-доповідач),
суддів:                         Базіль Л.В.,
                               Ігнатенко П.Я.,
за участю секретаря        Виходець А.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету «Одеська політехніка» про поновлення на роботі, виплаті компенсації

встановив
В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що перебував у трудових відносинах з “Національним Університетом “Одеська політехніка”, звільнений згідно наказу №904-к від 16 лютого у зв`язку із закінченням контракту.
Вважає звільнення незаконним, оскільки наказ винесено під час його хвороби і перебування на лікарняному. В день звільнення відповідач письмово не повідомив його про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив їх виплату, тому з нього підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку.
Просив суд визнати наказ № 904-к про його звільнення незаконним, поновити на посаді старшого оператора ЕОМ лабораторії інформаційних технологій відділу технічних баз знань Національного Університету “Одеська політехніка”, виплатити грошову компенсацію вимушеного прогулу в сумі 18 500 грн, стягнути витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що працював у відповідача безперервно з 2014 року, звільнений у період перебування на лікуванні і реабілітації . В судовому засіданні не міг брати участь у зв`язку із станом здоров`я і відсутністю умов в суді участі інвалідів в засіданні. Просив скасувати рішення суду,ухвалити нове, стягнути з відповідача суму збитків, а саме за вимушений прогул з 31.12.2021 по 03.2023 у розмірі 250 000 грн, моральну шкоду в сумі 600 000 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу Національний університет “Одеська політехніка” зазначає, що у скарзі не зазначено в чому полягає незаконність або необґрунтованість судового рішення, не зазначені обставини, які не були досліджені судом і мають значення для справи, не зазначено скаржником нових доказів та нових обставин, які підтверджують позовні вимоги, не містить посилання на порушення судом норм матеріального і процесуального права Щодо доводів скарги про неможливість участі апелянта в судовому засіданні, то він був належним чином повідомлений про дату, місце і час розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи — не подавав. Вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 600 000 грн скаржник не підтвердив доказами.
В судове засідання апеляційної інстанції апеляційної інстанції ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, не з`явився, тому апеляційний суд вважає можливим справу розглядати у його відсутності, в порядку частини 2 статті 372 ЦПК України.
Представник НУ «Одеська політехніка» Ковальова К.М. доводи апеляційної скарги не визнала, зазначила, що ОСОБА_1 працював в університеті за строковими трудовими договорами, які кожного наступного року, за заявами ОСОБА_1 , укладались на новий рік. Позивач має вади руху, однак пересувався самостійно і неодноразово приймав участь, як адвокат, в інших судових засіданнях, проте, маючи представника, ані позивач, ані його адвокат до суду першої інстанції не з`являвся. Права останнього не порушені.
Заслухавши суддю-доповідача, представника університету, що з`явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для скасування наказу від 16.12.2021 року № 904-к, яким звільнено позивача з 31 грудня 2021 року у зв`язку з закінченням дії строкового договору, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, з урахуванням того, що позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про визнання протиправними та скасування наказу, тому у задоволенні цих вимог необхідно відмовити.
Колегія суддів погоджується із висновком суду з наступних підстав.
Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Оскаржуване рішення таким вимогам відповідає.
Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Державним університетом «Одеська політехніка» з 04.01.2021 по 31.12.2021 року на посаді старшого оператора ЕОМ лабораторії інформаційних технологій та баз знань відділу технічних засобів навчання, що підтверджується записами у трудовій книжці. Відповідно до витягу з наказу № 1017-к від 30.12.2020 року позивача прийнято на роботу з 04.01.2021 року по 31.12.2021 року.
Згідно наказу від 16.12.2021 року № 904-к ОСОБА_1 звільнений з роботи у зв`язку із закінченням строку трудового договору, трудову книжку позивач отримав 17 січня 2022 року, про що зазначено в книзі реєстрації трудових книжок.
Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 
 Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, закон надав право сторонам при укладенні строкового трудового договору визначити і погодити особливості порядку звільнення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Вирішуючи питання про припинення строкового трудового договору, у разі надання права працівнику ставити питання про його продовження, однак якщо працівник таке право не використав, трудові відносини між сторонами строкового трудового договору вважаються припиненими на час закінчення дії строкового договору, власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган має підстави звільнити працівника у зв`язку з закінчення строку трудового договору.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що між ОСОБА_1 і відповідачем було укладено строковий трудовий договір на термін із 04.01.2021 по 31.12.2021 , останнім днем якого є 31.12.2021 року, отже, роботодавець відповідно до положень трудового законодавства мав законні підстави припинення із позивачем трудових відносин шляхом звільнення останнього.
Умови строкового договору із позивачем не містять положень про можливість продовження строку дії трудової угоди і відомості про те, що позивач звертався до Університету щодо продовження строку дії трудового договору матеріали справи не містять і позивач такими обставинами позовні вимоги не обґрунтовував.
Враховуючи зазначене, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав визнання наказу про звільнення позивача незаконним та відсутність підстав, як похідних, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул.
Доводи апеляційної скарги щодо незаконності звільнення його у період реабілітації і перебування на лікарняному підлягають відхиленню, оскільки  звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можливе у період тимчасової непрацездатності, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України. Позивач звільнений за пунктом 2 частини 1 статті36 КзпПУ, тобто не з ініціативи роботодавця.
Припинення трудового договору по закінченні строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виразив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно він виразив і волю на припинення такого трудового договору по закінченні строку, на який він був укладений.
Посилання у скарзі на розгляд справи у відсутність позивача та неможливість прийняття ним участі в судовому засіданні підлягають відхиленню, оскільки позивач не спростовує факт його належгого повідомлення про дату, місце і час розгляду справи, заяв і клопотань про відкладення розгляду справи, організації проведення судового засідання в приміщенні доступному йому фізично, ОСОБА_1 не подавав. При цьому, позивач користувався правничою допомогою, між ним і адвокатом Сінчиним С.О. було укладено відповідну угоду, тому представник позивача не був позбавлений можливості приймати участь у розгляді справи.
Перегляд судового рішення на предмет його законності реалізовано позивачем шляхом апеляційного оскарження судового рішення, при цьому скаржник не вказуючи на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводячи доводи незаконності судового рішення та докази на їх підтвердження, фактично не згодний із мотивованими висновками суду.
Вимоги апеляційної скарги позивача про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки таких позовних вимог ОСОБА_1 в суді першої інстанції не заявляв, тоді, як у цивільному процесі діє принцип диспозитивності, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.(ст.13 ЦПК України).
Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, не містять нові факти чи засоби доказування, висновки суду не спростовують, тому підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.
Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення        Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 30.05.2023 року.

Головуючий                                                                        Л.П.Воронцова

Судді :                                                                                Л.В. Базіль

                                                                                       П.Я. Ігнатенко