Постанова 
Іменем України 
31 травня 2023 року
м. Київ
справа № 201/1193/18
провадження № 61-6036св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2021 року у складі судді Антонюка О. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2022 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року перший заступник прокурора Дніпропетровської області звернувся в інтересах Дніпровської міської ради до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Н. Б., про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними, визнання спадщини відумерлою та стягнення судових витрат.
Позовна заява прокурора, мотивована тим, що під час здійснення представницьких повноважень прокуратурою Дніпропетровської області встановлено факт безпідставного набуття права власності на об`єкт  нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 . З`ясовано, що вказана квартира належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 09 листопада 2000 року, виданого згідно з розпорядженням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 09 листопада 2000 року № 1/941-2000. 
На підставі зазначених документів за ОСОБА_4 проведено державну реєстрацію права власності, про що 09 листопада 2000 року внесений запис до реєстрової книги № 362п за реєстровим номером 47-92. Вказане підтверджується інформацією, наданою Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (далі - КП «Дніпропетровське МБТІ») від 19 січня 2018 року за № 641 та Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради від 12 грудня 2017 року за № 3/4-2827.
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 22 січня 2013 року внесений актовий запис про смерть за № 591. Отже, після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на належну їй квартиру АДРЕСА_1 (після перейменування з 19 травня 2016 року назва міста - Дніпро).
Згідно з інформацією, наданою Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 22 грудня 2015 року за № 5211/01-09, після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось.
Відтак спадщина, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та складається з квартири АДРЕСА_1 є відумерлою та має бути передана територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.
Проте, 14 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б. проведено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 476455212101) за ОСОБА_1 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 28085056. Того ж дня, зазначену квартиру за договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2014 року № 1410, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б., було відчужено на користь ОСОБА_2 . Підставою для реєстрації речового права за ОСОБА_1 слугувало свідоцтво про право власності, видане виконкомом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження (наказу) від 09 листопада 1999 року за № 1/941-1999.
Водночас, відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 12 грудня 2017 року № 3/4-2827 розпорядженням органу приватизації від 19 лютого 1999 року за № 1/941-99 квартира АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 не передавалась. Вказане підтверджується відповіддю КП «Дніпропетровське МБТІ» від 19 січня 2018 року № 641, відповідно до якої у Реєстровій книзі відсутні відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 . 
Отже, на момент укладення цього договору, ОСОБА_1 не мав права розпоряджатися спірною квартирою, вона йому ніколи не належала, а договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є нікчемним, оскільки вчинений на підставі неіснуючих документів.
На підставі договору купівлі-продажу № 3114, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого 02 грудня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., квартиру АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_3 .
Незаконність набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру вказує на невідповідність укладених у подальшому договорів її купівлі?продажу вимогам частини першої статті 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. При цьому, оспорюваними договорами купівлі-продажу порушуються інтереси держави в особі Дніпровської міської ради, які випливають з встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.
Отже, на думку прокурора, договори купівлі-продажу спірної квартири укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14 жовтня 2014 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 02 грудня 2014 року є недійсними, так як суперечать вимогам статей 203, 215 ЦК України. Таким чином, наявність вказаних договорів, дійсність яких не спростовано в судовому порядку, позбавляє Дніпровську міську раду можливості виконати обов`язок подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, після спливу одного року з часу відкриття спадщини, за визначених вказаною статтею ЦК України умов, та набути за територіальною громадою право власності на спадкове майно, а в подальшому ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпорядитися вказаним майном, чим завдається шкода державі.
Проте, Дніпровська міська рада, всупереч положень статті 1277 ЦК України, обов`язок щодо звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою своєчасно не виконала, належних заходів, направлених на повернення спірного майна у судовому порядку не вчинила, що свідчить про бездіяльність уповноваженого органу, а тому у прокурора наявні підстави для застосування представницьких повноважень в порядку визначеному статтею 23 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратурою Дніпропетровської області листом від 31 січня 2018 року за № 05/4-79вих-18 Дніпровську міську раду повідомлено про пред`явлення прокуратурою позову про визнання права власності, визнання договору недійсним та витребування майна.
Прокурор посилався на те, що підставою для представництва інтересів держави прокурором в цьому випадку є порушення майнових інтересів держави щодо володіння, користування і розпорядження майном комунальної власності. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання надання у користування та володіння майном територіальної громади, та дотриманні конституційного принципу рівності усіх перед законом, що становить суспільний інтерес.
Отже, на переконання прокурора, відповідач ОСОБА_1 та інші особи (відповідачі і треті особи) під час реєстрації права власності на вказану квартиру діяли недобросовісно.
З урахуванням наведеного, прокурор просив суд: 
визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі 14 жовтня 2014 року за № 1410 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 476455212101); 
визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі 02 грудня 2014 року за № 3114 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 476455212101);
визнати спадщину, до складу якої входить спірна квартира, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою та передати її у власність територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська своєю ухвалою від 28 травня 2019 року позовні вимоги в частині визнання недійсними договорів купівлі?продажу залишив без розгляду.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що з огляду на наявність іншого спору, де предметом є оспорювання, серед іншого, тих самих договорів купівлі-продажу, які є предметом позову у цій справі, такі позовні вимоги, за клопотанням відповідача ОСОБА_3 , підлягають залишенню без розгляду. 
Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська своїм рішенням від 17 листопада 2021 року позов першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради задовольнив частково.
Визнав спадщину, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою, та передав її у власність територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договори купівлі-продажу спірної квартири є недійсними, так як суперечать вимогам статей 203, 215 ЦК України. Квартира при передачі її від імені ОСОБА_1 (продавця) ОСОБА_2 (покупцю), на праві власності продавцеві не належала, оскільки перебувала у власності померлої ОСОБА_4 . Отже, наявність вказаних договорів, дійсність яких не спростовано в судовому порядку, позбавляє Дніпровську міську раду можливості виконати обов`язок подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, після спливу одного року з часу відкриття спадщини, за визначених вказаною статтею 1277 ЦК України умов, та набути за територіальною громадою право власності на спадкове майно, а в подальшому ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпорядитися вказаним майном, чим завдається шкода державі.
У цій справі предметом розгляду є вимоги про визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу і повернення вказаної квартири в комунальну власність територіальній громаді міста. Отже, кінцевою метою звернення до суду є захист права позивача та повернення квартири територіальній громаді міста, яка перебуває у користуванні відповідача. Зважаючи на наведене, заявлені вимоги є ефективним способом захисту порушеного права, суд першої інстанції вважав ці вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Дніпровський апеляційний суд своєю ухвалою від 07 квітня 2022 року залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Службу у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради.
Дніпровський апеляційний суд своєю постановою від 19 травня 2022 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2021 року залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є недійсними, так як суперечать вимогам статей 203, 215 ЦК  України.
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив з того, що спірне нерухоме майно є власністю територіальної громади в особі Дніпровської міської ради і вибуло з власності територіальної громади поза її волею, зокрема, на підставі недійсного договору купівлі-продажу, укладеного не з власником майна. Отже, вказане свідчить про його вибуття поза волею власника та наявність підстав для його витребування в порядку статті 388 ЦК України, а відтак ОСОБА_1 не мав права відчужувати спірне майно на користь третіх осіб.
Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності, апеляційний суд зауважив, що законом регулюється особливий порядок набуття права власності на спадкове майно територіальною громадою на підставі рішення суду. Передбачений спеціальний строк для звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою - один рік з часу відкриття спадщини та регламентована певна процедура, встановлена у ЦПК України. При цьому заява до суду подається органом місцевого самоврядування не протягом строку, як це встановлено щодо прийняття спадщини у статті 1270 ЦК України, а після спливу строку. Отже, строк для подання до суду заяви про відумерлість спадщини законом не визначений. Практично це означає, що територіальна громада може звернутися до суду із відповідною заявою і через кілька років після смерті спадкодавця. Основна вимога, що ставиться законом щодо строку - сплив одного року з часу відкриття спадщини.
Значення інституту відумерлої спадщини полягає в усуненні безхазяйності об`єктів спадкування, збереження їх в цивільному обороті, а також захисті інтересів територіальної громади.
Перевіряючи обставини щодо втручання у право ОСОБА_3 на мирне володіння майном, апеляційний суд, погодившись з висновками суду першої інстанції зауважив, що таке втручання відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Апеляційний суд вважав, що з урахуванням обставин справи, в результаті задоволення позову прокурора, буде дотримана справедлива рівновага між загальним (суспільним) інтересом громади та інтересами ОСОБА_3 , яка може відновити свої права у тому числі у спосіб, передбачений статтею 661 ЦК України.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; а якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не з`ясував та не надав належної оцінки обставинам розгляду судом першої інстанції справи без участі сторін, зокрема відповідача ОСОБА_3 , і третіх осіб, які своєчасно прибули у судове засідання та перебували у приміщенні суду до кінця робочого дня 17 листопада 2021 року. Заявник вказує на те, що суддя Антонюк О. А. взагалі не запрошував сторони у судове засідання, самостійно ухвалив рішення, не виходячи з власного кабінету. 
У касаційній скарзі заявник наголошує, що 17 листопада 2021 року вона, її представник та регіональний представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Дніпропетровській області о 13 год. 40 хв. прибули до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська для участі у судовому засіданні, призначеному на 14 год. 00 хв. у цій справі. Також з`явились прокурор та представник Дніпровської міської ради. Попередньо всі учасники справи зареєструвались в журналі охорони, надавши відповідні документи, що посвідчують особу. Заявник зазначає, що секретар судового засідання перевірила явку згаданих осіб. Всі учасники справи, які прибули для участі в судовому засіданні з 14-ї до 18-ї год. чекали на початок судового засідання. Секретар судового засідання неодноразово повідомляла про зайнятість залів судових засідань у зв`язку з розглядом кримінальних справ, пропонувала учасникам справи чекати до 17-ї год. і подати заяви про розгляд справи без їхньої участі. Таких заяв ніхто з учасників справи не подавав. Після 17 год. 30 хв. секретарем судового засідання знову було запропоновано подати таку заяву через зайнятість залів судових засідань. Близько 18-ї год. секретар судового засідання повідомила про те, що розгляд справи буде відкладений на іншу дату, про що запропонувала дізнатись наступного дня. Проте наступного дня секретарем судового засідання було повідомлено, що вказана справа розглянута, судове рішення можна отримати 22 листопада 2022 року. 
Отже, поза увагою апеляційного суду залишились її доводи про те, що суд першої інстанції вказану справу не розглядав по суті, постановив рішення без участі сторін, представника омбудсмена, які очікували на судовий розгляд, обставини справи не з`ясовував, докази справи не досліджував, судові дебати не проводив, судове рішення не проголошував.
У судовому рішення апеляційний суд вказані доводи не спростував.
Також заявник у касаційній скарзі вказує на порушення судами норм матеріального права щодо представництва прокурором інтересів міської ради, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 910/6814/17, від 21 грудня 2018 року у справі № 922/901/17 та від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18. Заявник звертає увагу на те, що відсутні законні підстави для звернення прокурора до суду з цим позовом в інтересах міської ради, оскільки компетенція міської ради у цьому спорі є виключною, державний інтерес відсутній, спір виник з питань місцевого значення, вирішення якого відноситься до відання місцевої ради, а участь прокурора у цій справі не обґрунтована та здійснена за відсутності визначених законом підстав, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц. Заявник вказує, що вона заявляла з цього приводу клопотання про залишення позову прокурора без розгляду та його повернення, але вказані клопотання судом не розглянуті, що свідчить про порушення судом першої інстанції пункту 4 частини першої статті 185 ЦПК України. Заявник наголошує, що відповідно до статті 1277 ЦК України безпосередньо орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати заяву про визнання спадщини відумерлою, а такої заяви Дніпровська міська рада не подавала. 
Крім того, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій її доводи щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності не перевірили, а обмежились лише доводами прокурора з цього питання, що впливає на дотримання принципу змагальності сторін, пропорційності та верховенства права у цій справі. Так, на переконання заявника, міська рада повинна була звернутись до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою після 11 січня 2014 року ( ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), але в межах трирічного строку (до 11 січня 2017 року), натомість з такою заявою Дніпровська міська рада не зверталась, а прокурор подав цей позов лише у 2018 році.
У касаційній скарзі заявник також наводить аргументи щодо відсутності підстав для витребування майна від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України, оскільки жоден з випадків, передбачений цією нормою не застосовується до спірних правовідносин, адже міська рада ніколи не була власником спірної квартири.
Не погоджується заявник і з висновками судів щодо мети і пропорційності втручання у її право мирного володіння своїм майном. 
У вересні 2022 року Дніпропетровська обласна прокуратура подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на додержання судами норм процесуального права та правильне застосування норм матеріального права, просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін. 
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Верховний Суд своєю ухвалою від 12 серпня 2023 року відкрив касаційне провадження та витребував матеріали справи з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.
У вересні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд своєю ухвалою від 09 травня 2023 року призначив справу до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що на підставі свідоцтва про право власності від 09 листопада 2000 року, виданого згідно з розпорядженням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 09 листопада 2000 року № 1/941-2000, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 .
На підставі зазначених документів за ОСОБА_4 проведено державну реєстрацію права власності, про що 09 листопада 2000 року внесено запис до реєстрової книги № 362п за реєстровим номером 47-92.
Вказане підтверджується інформацією, наданою КП «Дніпропетровське МБТІ» від 19 січня 2018 року за № 641 та Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради від 12 грудня 2017 року за № 3/4?2827. 
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 22 січня 2013 року внесено актовий запис про смерть за № 591.
Після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на належну їй квартиру АДРЕСА_1 . 
Згідно з інформацією, наданою Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 22 грудня 2015 року за № 5211/01-09, після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось.
За цим фактом розпочато кримінальне провадження №42016040000000042 від 20 січня 2016 року, складено повідомлення про підозру за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, за яким триває досудове розслідування; до суду з обвинувальним актом матеріали кримінального провадження не передавались.
Суди встановили, що особою, заінтересованою у визнанні спадщини відумерлою, є Дніпровська міська рада. Отже, спадщина, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та складається з квартири АДРЕСА_1 , є відумерлою та має бути передана територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.
Проте 14 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б. проведено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 476455212101) за ОСОБА_1 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 28085056. Того ж дня, зазначену квартиру за договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2014 року № 1410, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б., було відчужено на користь ОСОБА_2 .
Підставою для реєстрації речового права за ОСОБА_1 слугувало свідоцтво про право власності, видане виконкомом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження (наказу) від 09 листопада 1999 року за № 1/941-1999.
Водночас, відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 12 грудня 2017 року за № 3/4-2827, розпорядженням органу приватизації від 19 лютого 1999 року № 1/941-99 спірна квартира у власність ОСОБА_1 не передавалась. 19 лютого розпорядженням органу приватизації за № 1/941-99 у власність передана квартира за іншою адресою іншим власникам.
Вказане підтверджується листом КП «Дніпропетровське МБТІ» від 19 січня 2018 року № 641, відповідно до якого у Реєстровій книзі відсутні відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 09 листопада 1999 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів.
На підставі договору купівлі-продажу № 3114, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого 02 грудня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., квартиру АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_3 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року у справі № 201/1073/18 за позовом Дніпровської міської ради, прокуратури Дніпропетровської області до виконавчого комітету Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Н. Б., Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію,позовні вимоги задоволено повністю. Визнано недійсним свідоцтво про право власності, видане виконкомом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження від 09 листопада 1999 року № 1/941-1999 на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 14 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б., зареєстрований в реєстрі за № 1410. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 02 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., зареєстрований в реєстрі за № 3114. Скасовано записи про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомою майна 476455212101): за ОСОБА_1 , номер запису про право власності від 14 жовтня 2014 року №7329273, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б.; за ОСОБА_2 , номер запису про право власності від 14 жовтня 2014 року № 7329861, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б.; за ОСОБА_3 , номер запису про право власності від 02 грудня 2014 року № 7912233, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В.
Дніпровський апеляційний суд своєю постановою від 28 липня 2020 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року у зазначеній справі скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Визнав недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 09 листопада 1999 року виконкомом міської Ради народних депутатів, на підставі розпорядження від 09 листопада 1999 року № 1/941-1999 на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 . В решті позову відмовив. Верховний Суд своєю постановою від 22 квітня 2021 року залишив цю постанову апеляційного суду без змін.

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Розглядаючи питання щодо порушень судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваної постанови, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ).
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Одним із доводів касаційної скарги ОСОБА_3 є порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема, залишення апеляційним судом поза увагою проведення судом першої інстанції розгляду справи без її участі, чим порушено її право на справедливий суд. 
Заявник у касаційній скарзі звертає увагу на те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності учасників справи, які в цей час перебували у приміщенні суду, проте не були запрошені до судового засідання.
Як вбачається з матеріалів справи, Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська своєю ухвалою від 15 лютого 2018 року відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження і призначив підготовче засідання з повідомленням учасників справи на 30 березня 2018 року на 14 год. 20 хв. (а.с. 46, т. 1).
Відповідно до змісту протоколу судового засідання від 30 березня 2018 року розгляд справи відкладений на 30 травня 2018 року на 16 год. 30 хв. для виклику сторін, а також з метою задоволення клопотання представника Дніпровської міської ради (а.с. 98, т. 1).
30 травня 2018 року, відповідно до протоколу судового засідання, суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 29 серпня 2018 року на 10 год. 30 хв. (а.с. 133, 135 т. 1). 
Згідно з протоколом судового засідання від 29 серпня 2018 року розгляд справи відкладений на 14 листопада 2018 року на 15 год. 00 хв. у зв`язку з неявкою відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Прокурором зазначено, що ОСОБА_1 повідомлено про підозру та він переховується, а місце перебування ОСОБА_2 - невідоме (а.с. 152-153, т. 1). 
Зі змісту довідки від 14 листопада 2018 року справу знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді Антонюка О. А. у відпустці. Розгляд справи перенесено на 13 лютого 2019 року на 14 год. 00 хв. (а.с. 176, т. 1).
13 лютого 2019 року відповідно до протоколу судового засідання розгляд цієї справи відкладений на 28 травня 2019 року на 11 год. 30 хв. через неявку відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та неналежне їх повідомлення (а.с. 191, т. 1).
У травні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду із клопотанням про залишення позову прокурора без розгляду (а.с. 205, т. 1). 
Згідно з протоколом судового засідання від 28 травня 2019 року суд частково задовольнив клопотання відповідача ОСОБА_3 про залишення позовних вимог без розгляду щодо визнання недійсними договорів. У справі було оголошено перерву до 07 жовтня 2019 року до 11 год. 30 хв. (а.с. 236-238, 239-240, т. 1).
07 жовтня 2019 року відповідно до протоколу судового засідання та ухвали суду зупинено провадження у справі до розгляду справи № 201/1073/18 (а. с. 25-26, т. 2).
Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська своєю ухвалою від 24 червня 2021 року провадження у справі поновив (а.с. 76, т. 2). Справу призначено на 02 вересня 2021 року на 11 год. 30 хв. 
Відповідно до протоколу судового засідання від 02 вересня 2021 року в судове засідання з`явився прокурор, відповідач ОСОБА_3 та її представник, інші сторони у судове засідання не з`явились, про час та дату розгляду справи повідомлялись належним чином, причину неявки суду не повідомили. У зв`язку з неявкою позивача - Дніпровської міської ради, інших відповідачів, треті осіб, у справі оголошено перерву до 12 жовтня 2021 року (а.с. 98, т. 2). 
11 жовтня 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про відкладення розгляду справи у зв`язку із її хворобою, а також перебуванням її представника у щорічній відпустці (а.с. 109, т. 2).
Як вбачається з протоколу судового засідання від 12 жовтня 2021 року у справі оголошено перерву на 17 листопада 2021 року на 14 год. 00 хв. у зв`язку із заявою ОСОБА_3 та неявкою інших сторін (а.с. 112, т. 2).
Відповідно до матеріалів справи Дніпровська міська рада 17 листопада 2021 року подала до суду клопотання про залучення до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради (а.с. 138-139, т. 2). Клопотання обґрунтоване тим, що спір може вплинути на права та інтереси малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою спірної квартири. 
Також в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_3 від 17 листопада 2021 року про відкладення розгляду справи (а.с. 145, т. 2). 
Відповідно до протоколу судового засідання від 17 листопада 2021 року, судове засідання відкрите о 17 год. 30 хв. Головуючий відкрив судове засідання та оголосив яка справа підлягає розгляду. Зазначено, що у судове засідання сторони не з`явились, про час та дату слухання справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Від представника Дніпровської міської ради надійшла заява про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Від відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи. Від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, у матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд порадившись на місці, без виходу до нарадчої кімнати, відповідно до частини четвертої статті 259 ЦПК України, ухвалив: заяву про залучення третьої особи - залишити без розгляду у зв`язку з пропущенням строку на подання вказаної заяви, а саме після закінчення підготовчого судового засідання, як передбачено статтею 197 ЦПК України.
Головуючий оголосив, що відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оголошені письмові матеріали справи. Суд вийшов до нарадчої кімнати, по виходу з якої, головуючий оголосив вступну та резолютивну частину судового рішення, порядок та строк його оскарження. Судове засідання закрито о 17 год. 55 хв (а.с. 147, т. 2 ).
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до вимог статті 42 ЦПК України учасники справи, серед іншого, мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
ОСОБА_3 , оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку обґрунтовувала свої вимоги аналогічними доводами, які вона навела у касаційній скарзі, проте апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, такі аргументи відповідача залишив поза увагою, не надавши жодної оцінки додержанню судом першої інстанції норм процесуального права.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3) частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).
У частині другій статті 247 ЦПК України передбачено, що фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до пункту 6 частини сьомої статті 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про дату складення повного судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 268 ЦПК України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення суду.
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (частина четверта статті 268 ЦПК України).
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина п`ята статті 268 ЦПК України).
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) розтлумачила застосування положень статті 268 ЦПК України, вказавши, зокрема, що «слід розмежовувати порядок проголошення судового рішення (скороченого або повного) у разі явки учасників справи у судове засідання та складання повного судового рішення, за відсутності учасників справи. Порядок ухвалення судового рішення та його проголошення залежить від того чи судове засідання, яким завершений розгляд справи, відбулось у присутності учасників справи, чи за їхньої відсутності; повне судове рішення було складено чи складання повного судового рішення було відкладено;
загальний порядок ухвалення рішення застосовується, якщо розгляд справи відбувся з викликом учасників і вони брали участь у судовому засіданні. Зокрема, суд виходить до нарадчої кімнати (частина перша статті 244 ЦПК України); у нарадчій кімнаті суд приймає, складає та підписує рішення (повне чи скорочене) (частина друга статті 259 ЦПК України); повернувшись із нарадчої кімнати, суд проголошує рішення (повне чи скорочене) (частина перша статті 268 ЦПК України); датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене) (перше речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України); копії повного судового рішення вручаються учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення (частина перша статті 272 ЦПК України); у разі проголошення тільки скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення, учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення видаються копії скороченого судового рішення (частина друга статті 272 ЦПК України); у разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин рішення суд повідомляє, коли буде складено повне рішення (частина шоста статті 268 ЦПК України). Проголошення судового рішення передбачає надання публічності такому рішенню, дотримуючись принципу гласності судового процесу. Тобто проголошення судового рішення відбувається публічно або у закритому судовому засіданні лише під час перебування учасників справи у судовому засіданні у залі суду;
у разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України)».
Ухвалюючи рішення про суті позовних вимог, суд першої інстанції, допустив порушення норм процесуального законодавства щодо гласності судового процесу, розглянув справу за відсутності учасників справи через значний проміжок часу (три години 30 хвилин) відносно часу призначеного судового засідання, чим позбавив можливості учасників справи надати свої пояснення та заперечення щодо підстав та предмету позову. 
Також за відсутності учасників справи, суд першої інстанції по виходу з нарадчої кімнати проголосив лише вступну та резолютивну частину рішення, залишивши поза увагою, що такі процесуальні дії вчиняються судом виключно за участю учасників справи та з фіксуванням його перебігу за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу (частина 14 статті 7 ЦПК України).
Суд першої інстанції взагалі залишив поза увагою клопотання відповідача ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи, не надав цьому клопотанню жодної оцінки і не звернув уваги на те, що розгляд справи по суті спору жодного разу не відбувався.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (WALCHLI v. FRANCE, № 35787/03, § 29, ЄСПЛ, від 26 липня 2007 року; FRIDA, LLC v. UKRAINE, № 24003/07, ЄСПЛ, від 08 березня 2017 року). 
Конституційне право на участь у судовому розгляді не може бути формальним.
Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги, зокрема, залишив поза увагою посилання заявника ( ОСОБА_3 ) на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо розгляду справи за відсутності учасників справи, які очікували на призначене судове засідання (а.с. 164-172, т. 2), не усунув недоліків допущених судом першої інстанції, натомість переглянув судове рішення по суті. 
Таким чином, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.  
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону, не здійснює переоцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
Вказані у касаційній скарзі доводи знайшли своє підтвердження щодо порушення норм процесуального права при ухваленні судом апеляційної інстанції судового рішення.
Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно об`єктивно перевірити обґрунтованість позовних вимог, доводів апеляційної скарги та сприяти вирішенню заявлених у справі вимог, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу. 
Також суду апеляційної інстанції при новому розгляді слід врахувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14?190цс20).
Доводи, наведені у позовній заяві та апеляційній скарзі, підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).
Отже, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2022 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
Судді:                                                                                               В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
В. А. Стрільчук