П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
26 квітня 2023 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 359/5486/20
Провадження: № 22-ц/824/5207/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,
секретар Івасенко І. А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Журавського В. В.,
у справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко Інна Володимирівна, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку
та за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко Інна Володимирівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Іванов Андрій Валерійович, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку,
у с т а н о в и в:
 
В липні 2020 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2017 солідарно з ОСОБА_1 та ТОВ «Енерджі Стар» на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» була стягнута заборгованість за кредитним договором у розмірі 1109042 гривень 93 копійки та заборгованість за кредитним договором про овердрафт у розмірі 342 056 гривень 57 копійок. Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Івановим А.В. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного судового рішення. В ході виконавчого провадження стало відомо, що на підставі договору дарування від 20 грудня 2016 року ОСОБА_1 відчужив на користь ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 . Зважаючи на те, що ОСОБА_1 було достеменно відомо про наявність заборгованості за кредитними договорами перед АТ «Райффайзен Банк Аваль», з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань ним був вчинений договір дарування нерухомого майна на користь свого батька, тому даний договір є фіктивним. 
За викладених обставин, АТ «Райффайзен Банк Аваль» просило визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 20 грудня 2016 року, укладений між                    ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також скасувати рішення приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. від 20 грудня 2016 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок  АДРЕСА_1 .
В квітні 2021 року ПАТ «Родовід Банк» пред`явив позов, який обґрунтував тим, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15 листопада 2017 року з ОСОБА_1 на користь АТ «Родовід Банк» була стягнута заборгованість за кредитним договором у розмірі 357 224 доларів США 86 центів та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 138 186 гривень 59 копійок. Під час ознайомлення з матеріалами зведеного виконавчого провадження ПАТ «Родовід Банк» стало відомо про відчуження ОСОБА_1 належного йому майна на користь батька ОСОБА_2 . Договір дарування житлового будинку був укладений під час існування судового спору про стягнення заборгованості, що свідчить про його укладення з метою уникнення виконання зобов`язань за кредитним договором. 
З огляду на вказане ПАТ «Родовід Банк» також просило суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 20 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В., зареєстрований в реєстрі за №2715.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2022 року позови АТ «Райффайзен Банк Аваль» таправонаступника ПАТ «Родовід Банк» - ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» задоволено.
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 20 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В., зареєстрований в реєстрі за №2715.
Скасовано рішення приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №33042364 від 20 грудня               2016 року.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Євдокименко М.С. в інтересах  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд зробив безпідставний та необґрунтований висновок щодо мети оспорюваної угоди, відзначивши, що вона укладена ОСОБА_1 на користь свого батька ОСОБА_2 з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань та приховання житлового будинку від наступного звернення стягнення у рахунок виконання рішень судів про стягнення з нього грошових коштів, відзначивши, що сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину. Вказував, що суд «викривив» обставини справи, підлаштувавши їх під норми діючого законодавства, що регулюють правовідносини з визнання угод фіктивними. Зауважував, що починаючи з січня 2020 року виконавець виніс більше 20 постанов щодо арешту майна ОСОБА_1 , у зв`язку із чим загальна сума заарештованого майна ОСОБА_1 за ринковими цінами значно перевищує суму стягнення. Окрім того, вказував, що станом на момент укладення оспорюваної угоди 20 грудня 2016 року, рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, які б набрали законної сили, були відсутні, а тому ОСОБА_1 діяв правомірно. При цьому, метою укладення договору дарування є відчуження житлового будинку фактичному власнику, що будував та проживав у ньому на протязі значного терміну.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, ухвалою Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Хуторянець О.В.  в інтересах АТ «Райффайзен Банк Аваль» зауважував, що банк звернувся із позовом про стягнення заборгованості із ОСОБА_1 ще в вересні 2015 року, який було задоволено заочним рішенням від 12 листопада 2015 року. Вказував, що ОСОБА_1 подарував будинок своєму батькові через два місяці після зняття арешту, що було здійснено у зв`язку із скасуванням заочного рішення. При цьому, розгляд справи щодо стягнення із нього заборгованості продовжувався. Вважав, що суд першої інстанції вірно дослідив обставини справи та дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. 
В судовому засіданні адвокат Євдокименко М.С. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, адвокат Хуторянець О.В. в інтересах АТ «Райффайзен Банк Аваль» та адвокат Круглик В.В. в інтересах ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» заперечували проти задоволення апеляційної скарги.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши думку адвоката Євдокименка М.С. в інтересах ОСОБА_1 , адвоката Хуторянця О.В. в інтересах АТ «Райффайзен Банк Аваль» та адвоката Круглика В.В. в інтересах ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс», дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 12 листопада 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» солідарно з ТОВ «Енерджі Стар» та ТОВ «Джерело 2006» заборгованість у розмірі 8508181 гривень 17 копійок, а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» солідарно з ТОВ «Енерджі Стар» заборгованість у розмірі 343134 гривень 33 копійок (т.1, а.с. 7-9).
21 березня 2016 року головним державним виконавцем ВПВР ГТУЮ у Донецькій області Шмаковим Р.С. було відкрито виконавче провадження №50557000 з примусового виконання виконавчого листа №242/4382/15-ц, виданого 25 грудня 2015 року Селидівським міським судом Донецької області, та винесена постанова, якою був накладений арешт на все майно, належне ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення 8917700 гривень 37 копійок (т.1, а.с.11).
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 29 вересня 2016 року було скасовано заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від                          12 листопада 2015 року та призначено цивільну справу до розгляду в загальному порядку (т.1, а.с.10).
25 жовтня 2016 року головним державним виконавцем ВПВР ГТУЮ у Донецькій області Шмаковим Р.С. була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з скасуванням заочного рішення на підставі якого був виданий виконавчий документ (т.1, а.с. 12).
20 грудня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір дарування житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_1 передав безоплатно у власність ОСОБА_2 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 25).
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в частині стягнення заборгованості за кредитними договорами з ОСОБА_1 було відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2017 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року, було скасовано рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2016 року та ухвалено нове судове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» солідарно з ТОВ «Енерджі Стар» заборгованість за кредитним договором від 03 червня 2013 року та всіма додатковими угодами до нього у розмірі 8348663 гривень 16 копійок, а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» солідарно з ТОВ «Енерджі Стар» заборгованість за кредитним договором від 14 травня 2014 року та всіма додатковими угодами до нього у розмірі 342056 гривень 57 копійок (т.1, а.с. 13-18).
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15 листопада 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 05 липня 2005 року у розмірі 357224 доларів США 86 центів (т.1, а.с. 202-207).
16 грудня 2021 року ПАТ «Родовід Банк» уклав з ТОВ «ФК «Ю-Бейс» договір №1 про відступлення прав вимоги, за яким передав ТОВ «ФК «Ю-Бейс» право вимоги до  ОСОБА_1 (т.2, а.с. 120-123).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір дарування житлового будинку був укладений ОСОБА_1 на користь свого батька ОСОБА_2 з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань за кредитними договорами та приховування житлового будинку від звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості в порядку примусового виконання рішення суду.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до абзацу 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках 
Згідно із ч.ч. 2-3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц.
Колегія суддів зазначає, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено судове рішення про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та обдаровуваний, які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст.13 ЦК України).
Встановлені судом обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, тобто вчинений на шкоду кредиторів. До обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір як фраудаторний відносяться:
відповідач ОСОБА_1 відчужив майно після пред`явлення до нього позовів АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Родовід банк» про стягнення заборгованості за кредитними договорами; 
вчинення договору здійснено після ухвалення заочного рішення, яким стягнуто з  ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості;
21 березня 2016 року головним державним виконавцем ВПВР ГТУЮ у Донецькій області Шмаковим Р.С. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа виданого 25 грудня 2015 року;
спірне майно відчужене на підставі безвідплатного договору на користь близького родича, батька - ОСОБА_2 ; 
обдарований ОСОБА_2 з 11 листопада 2002 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а не за адресою спірного домоволодіння, право власності на яке він набув 20 грудня 2016 року; 
відсутність підтвердження володіння, користування, розпорядження та проживання ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 .
Колегія суддів зазначає, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.
Доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що ОСОБА_1 є лише  поручителем по кредиту, а не боржником, не спростовують наявність його зобов`язань перед позивачами, оскільки поручитель поручається за належне виконання позичальником своїх зобов`язань усім своїм майном.
Посилання адвоката Євдокименка М.С. в інтересах ОСОБА_1 на те, що його довіритель має достатньо майна, на яке можливо звернути стягнення, не приймаються до уваги, оскільки, як убачається із матеріалів справи, 31 січня 2020 року було відкрито виконавче провадження №61125587 щодо стягнення із ОСОБА_1 заборгованості на користь АТ «Райффайзен Банк», 05 березня 2021 року було відкрито виконавче провадження №64750816 щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід банк», при цьому, станом на момент розгляду справи, відомостей про те, що відповідачем сплачена заборгованість на користь позивачів надано не було, інформації про те, яке саме майно являється співмірним із сумою заборгованості та на нього може бути безперешкодно звернуто стягнення, не зазначено. 
Окрім того, варто відмітити, що з квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Родовід банк» був наявний спір, щодо дійсності договору іпотеки, яким було забезпечено зобов`язання відповідача. Предметом договору іпотеки являлись квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 . Зазначений договір іпотеки було визнано недійсним постановою Київського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 30 червня 2020 року. Отже, доводи скаржника про можливість ПАТ «Родовід банк» безперешкодного звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки після укладення оспорюваного договору дарування не заслуговують на увагу. 
Колегія суддів враховує посилання адвоката Євдокименка М.С. в інтересах     ОСОБА_1 на те, що останнім було здійснено відчуження одночасно п`яти житлових будинків, що в свою чергу підтверджує неможливість користування та проживання               ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 та в решті чотирьох будинках. Доводи про те, що вказані будинки об`єднані в один функціональний комплекс не підтверджені належними доказами.
Отже, ОСОБА_1 , відчужуючи належний йому будинок АДРЕСА_1 , був обізнаний про наявність судових проваджень, де він є відповідачем за зобов`язаннями перед банками, а тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання судових рішень. Тобто, оспорюваний договір дарування не був направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на неможливість звернення стягнення на належне боржнику майно в ході примусового виконання судових рішень та порушення в майбутньому законних майнових прав позивачів, а тому підлягає визнанню недійсним.
Суд першої інстанції, встановивши, що спірний правочин вчинено ОСОБА_1 без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, а дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до іншої особи з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань, зробив правильний висновок про наявність підстав для визнання спірного правочину недійсним. 
Враховуючи, що договір дарування спірного будинку визнано недійсним, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію спірного майна, що відповідає положенням ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та способу захисту порушеного права. Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції у вказаній частині.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано повну відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2022 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга ОСОБА_1 залишенню без задоволення.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2022 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 
Повне судове рішення складено 28 квітня 2023 року. 

 
Головуючий                                                                                    Т. О. Невідома

Судді                                                                                                 В. В. Соколова

                                                                                                          В. А. Нежура