Справа № 344/16375/17 
Провадження № 22-ц/4808/278/23 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Бойчука І.В.,
               суддів:                Пнівчук О.В., Мальцевої Є.Є.,
               секретаря                Петріва Д.Б.,
               з участю          ОСОБА_1 , його представника та представника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до Вовчинецької сільської ради, правонаступником якої є Івано-Франківська міська рада,  ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача: ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» про визнання недійсними: рішення виконкому Вовчинецької сільської Ради №34 від 28.11.2001 та №37 від 25.12.2001; свідоцтва про право власності на ціле будинковолодіння АДРЕСА_1 від 24.12.2001; свідоцтва про право власності на 48/100 частин того ж будинковолодіння від 24.12.2001; реєстрації права власності на 48/100 частин житлового будинкуза апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 15 листопада 2022 року під головуванням судді Пастернак І.А. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
В грудні 2017 року  ОСОБА_1  звернувся до суду першої інстанції з позовом до Вовчинецької сільської ради, третя особа на стороні позивача: ОКП «Івано-Франківське ОБТІ», про визнання недійсними рішення виконкому ради, свідоцтв про право власності, реєстрації права власності.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що його батько - ОСОБА_1 проживав в с. Вовчинець Івано-Франківської міської ради. В 1962 році на земельній ділянці, яка знаходилась в користуванні його батьків, батько збудував будинок та надвірні споруди за адресою - АДРЕСА_1 . Спірне будинковолодіння належало померлому на праві особистої власності, так як на той час виникнення права власності на житловий будинок визначалося за фактом побудови цього будинку і тому батько ніяких правовстановлюючих документів на будинок не отримував. 
Батько ІНФОРМАЦІЯ_1 помер і після його смерті відкрилася спадщина на вищевказане будинковолодіння, яке складається з житлового будинку та допоміжних приміщень загальною вартістю 899 909 грн. Ще при житті батько залишив заповіт, яким заповідав йому все належне майно. В зв`язку з цим він звернувся в нотаріальну контору для оформлення спадку. За його зверненням у Вовчинецьку сільську раду йому видали свідоцтво про право власності на спадкове будинковолодіння на 52/100 частини на підставі рішення Вовчинецької сільської ради № 34 від 28.11.2001.
Згідно цього свідоцтва він отримано свідоцтво про право на спадщину. В сільській раді йому пояснили, що він успадкував частину будинку, яке належало його батькові, а на інші 48/100 частин він зможе оформити спадщину після смерті дружини його рідного брата ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ще раніше за батька. 
Дружина його брата ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла і після її смерті син померлої, ОСОБА_2 , оформив спадщину на 48/100 частин будинку. В свою чергу він звернувся до нотаріуса для оформлення цієї частини спадщини, але йому нотаріусом відмовлено. Звернувшись в Івано-Франківське ОБТІ він встановив, що рішення Вовчинецької сільської Ради та свідоцтво про право власності видані на ім`я його батька та брата є незаконними та підлягають скасуванню. Згідно рішення Вовчинецької сільської Ради № 34 від 28.11.2001 виконком визнав право власності на спірне будинковолодіння в цілому, тільки за його померлим батьком - ОСОБА_1 та зобов`язав ОБТІ видати на ім`я батька свідоцтво про право власності. Таке свідоцтво було видане 04.12.2001, однак ці документи були приховані від нього. 
Не відмінюючи попереднє рішення від 25.12.2001 Вовчинецька сільська рада приймає ще одне рішення № 37, яким затверджує розрахунок ідеальних часток в загальній власності на будинковолодіння по АДРЕСА_2 проведений Івано-Франківським ОБТІ за померлим його батьком - ОСОБА_1 52/100 та його братом - ОСОБА_5 48/100 та зобов`язує ОБТІ видати свідоцтво про право власності. 
Дані свідоцтва були видані, але вони не відповідають жодному документу, на підставі яких вони видаються, а саме: свідоцтва про право власності на частки будинковолодіння на ім`я батька і на ім`я його брата, видані на підставі рішення Вовчинецької сільської Ради № 34 від 28.11.2001, але цим рішенням визнано право власності на ціле будинковолодіння за їхнім померлим батьком - ОСОБА_1 .
Крім цього, спірні свідоцтва про право власності на частки будинковолодіння видані ще до того, як Вовчинецька сільська рада постановила рішення про визначення часток і розподіл будинковолодіння, дане рішення було прийняте 25.12.2001, а свідоцтва видані 24.12.2001, тобто ще до прийняття рішення сільської ради. Крім цього вважає, що незаконно проведено розрахунок ідеальних часток власності будинковолодіння між померлими батьком та рідним братом, так як у момент смерті припиняється цивільна правоздатність фізичної особи, тобто припиняється право своїми діями набувати для себе цивільні права та обов`язки і самостійно здійснювати їх. А померлі за життя не приймали ніяких заходів відносно розподілу будинковолодіння і не робили жодних спроб в цьому. Такий акт він побачив вперше в ОБТІ і за померлого батька нічого не підписував. Більше того, даний розподіл будинку суперечить волі батька, бо він все своє майно згідно заповіту заповідав тільки йому. 
Все вище перелічене свідчить про недійсність вищевказаних рішень та свідоцтв про право власності на частки будинковолодінь і свідоцтв про право на спадщину виданих йому та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 . Таким чином, єдиними дійсним та відповідним закону документам на той час є заповіт його батька - ОСОБА_1 про те, що все майно, яке йому належало на день смерті він заповідає йому. 
Після смерті батька він прийняв спадщину в повному обсязі, постійно з дня свого народження проживає та зареєстрований в цьому будинку, підтримує його в належному стані, сплачує за комунальні послуги, обробляє прибудинкову земельну ділянку, веде особисте підсобне господарство. Проте він не має можливості оформити належне йому право власності на спірне будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом відповідно до вимог закону з тих підстав, що у нього відсутній правовстановлюючий документ на спадковий будинок. 
Просив визнати недійсними: рішення виконкому Вовчинецької сільської ради №34 від 28.11.2001 та №37 від 25.12.2001; свідоцтва про право власності на ціле будинковолодіння АДРЕСА_1 від 24.12.2001 видане на підставі рішення №34 від 28.11.2001 на ім`я ОСОБА_1 зареєстрованого в ОБТІ за №630; свідоцтва про право власності на 48/100 частин того ж будинковолодіння від 24.12.2001 виданого на підставі рішення Вовчинецької сільської ради №34 від 28.11.2001, на ім`я ОСОБА_5 , зареєстровані в ОБТІ за №630; реєстрацію права власності на 48/100 частин житлового будинку.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17.01.2018 залучено до участі в цивільній цій справі в якості співвідповідача: ОСОБА_2 .
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 листопада 2022 року відмовлено в задоволенні позову  ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції не дослідив повно та об`єктивно матеріали справи в зв`язку з чим прийнято незаконне рішення.
Судом не взято до уваги те, що його батьки в 1962 році на земельній ділянці, яка знаходилась в користуванні його діда, збудували будинок та надвірні споруди з адресою: АДРЕСА_1 .
Будинок належав батькам на праві спільної часткової власності, як майно набуте подружжям за час шлюбу.
Апелянт зазначає, що його батько ІНФОРМАЦІЯ_4 помер і після його смерті відкрилася спадщина на вищевказане будинковолодіння. Ще при житті батько залишив заповіт, яким заповідав йому все майно.
Після смерті батька апелянт звернувся в нотаріальну контору та отримав свідоцтва про право власності за заповітом від 18.02.2002 на 52/100 частин спадкового будинковолодіння, яке належало померлому батькові. В сільській раді пояснили, що інші 48/100 частин спірного будинковолодіння належать його матері, як спільна сумісна власність, нажита подружжям під час шлюбу.
На день смерті батька в спірному будинковолодінні проживали та були зареєстровані: мати апелянта,  ОСОБА_1 (апелянт) з сім`єю та сім`я його рідного брата (дружина і син).
Ніяких правовстановлюючих документів на належні 48/100 частин будинковолодіння матір апелянта не отримувала.
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на 48/100 частин будинковолодіння. Спадкоємцем першої черги за законом на спадкове майно став ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як внук померлої, який спадкує ту частину спадщини, яка належала б його батькові.
Дружина його покійного брата - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла і після її смерті її син ОСОБА_2 при оформленні спадщини скориставшись тим, що мати апелянта не отримала свідоцтво на право власності на своїх 48/100 частин будинковолодіння, оформив спадщину.
Апелянт вважає, що спадкоємцями за законом на 48/100 частин спірного будинковолодіння є апелянт ОСОБА_1 та його племінник - ОСОБА_2 в рівних частинах.
Апелянт вказує на те, що він та ОСОБА_2 прийняли спадщину та не відмовилися від неї, але не може оформити належні йому 24/100 частини будинковолодіння, так як у нього відсутній правовстановлюючий документ на мамину частину будинку.
Крім цього, у видачі свідоцтва про право на спадщину йому відмовлено нотаріусом. Про порушення його права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після матері йому стало відомо тільки в січні 2016, коли він звернувся до нотаріуса.
Суд першої інстанції посилався на Акт про розподіл ідеальних часток. Але такий документ він не підписував, а також підпису іншої сторони немає та й взагалі акт оформлений не правильно та не законно без печатки ОБТІ, тому його не слід брати до уваги.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 27.02.2023 витребувано в Івано-Франківського міського суду іншу цивільну справу № 344/11049/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними рішень виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради, свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання права власності на спадкове майно, рішення в якій набрало чинності відповідно до постанови суду апеляційної інстанції від 20.06.2022.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 березня 2023 року залучено до участі у справі правонаступника відповідача Вовчинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради – Івано-Франківську міську раду.
В судовому засіданні ОСОБА_1  та його представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів наведеній у ній.
Представник ОСОБА_2 адвокат Яковишин В.В. вимоги апеляційної скарги заперечила, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
ОСОБА_2 , представник Івано-Франківської міської ради, представник ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи. 
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника та представника ОСОБА_2 , перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено, що 30.11.1987 ОСОБА_1 склав заповіт, посвідчений Вовчинецькою сільською радою №58, відповідно до якого все своє майно він заповідав синові ОСОБА_1 .
Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1 а.с.26).
Рішенням виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради Івано-Франківської міськради від 28.11.2001 №34 визнано право власності на будинковолодіння АДРЕСА_2 за померлим ОСОБА_1 та зобов`язано ОБТІ видати свідоцтво на право власності на ОСОБА_1 (т. 1 а.с.6).
Згідно свідоцтва про право власності на будинковолодіння по  АДРЕСА_1  від 04.12.2001 убачається, що померлому  ОСОБА_1 належить в цілому дане будинковолодіння та складається з житлового будинку та господарських будівель. Це свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Вовчинецької сільської ради від 28.11.2001 року №34. Івано-Франківським ОБТІ  будинковолодіння №72 зареєстроване і записане в реєстрову книгу №3 за реєстровим №630(т. 1 а.с.12).
У цьому ж свідоцтві про право власності на будинковолодіння зазначено, що реєстраційний напис на правовстановлюючому документі погашено Івано-Франківським ОБТІ.
Відповідно до технічного паспорта станом на 23.10.1987 житловий будинок складався з основної частини літ «А», куди входить веранда 1, коридор 2, жилі кімнати 3, 4, всього по кв. № 1 площа складає 42,1 кв.м, прибудови літ «А1», куди входить веранда 1, жилі кімнати 2, 3, всього по кв. № 2 площа складає 45,9 кв.м (т.1 а.с.14-17).
Інженером ОБТІ 07.12.2001 у присутності співвласників будинковолодіння був складений акт про те, що позивач, який розписався за померлого батька, користується кв. АДРЕСА_3 та сараями, погрібом, стайнею, літньою кухнею. Дружина його померлого брата ОСОБА_4 у цьому ж акті вказала, що після смерті чоловіка користується кв. АДРЕСА_4 та сараєм, літньою кухнею, а огорожа і колодязь залишаються у їх спільному користуванні (т. 1 а.с. 9).
Згідно розрахунку ідеальних часток в загальній власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 належить 52/100 частини, ОСОБА_5 , відповідно, 48/100 частини (т. 1 а.с. 10).
Відповідно до довідки-характеристики від 24.12.2001 №6291, виданої позивачу з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_1 на належить 52/100 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_5 48/100 частини (т. 1 а.с.11).
Згідно виданого 24.12.2001 ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 убачається, що йому на праві приватної власності належить 52/100 частин цього будинковолодіння (т. 1 а.с.13).
Рішенням виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради Івано-Франківської міськради від 25.12.2001 №37 затверджено розрахунок ідеальних часток в загальній власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , зроблений Івано-Фраківським обласним бюро технічної інвентаризації, згідно до якого ОСОБА_1 визначено 52/100 а ОСОБА_5 – 48/100 спірного будинковолодіння відповідно до часток, якими вони користувалися (т. 1 а.с.7).
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності чи не обґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно зі статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтею 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.
Згідно зі статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Згідно Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року у справі № 7-рп/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата. 
Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Згідно з ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.
Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсними рішення виконкому ради, свідоцтв про право власності, реєстрації права власності, позивач посилався на те, що оскаржуваним рішенням від 28.11.2001 визнано право власності на спірне будинковолодіння в цілому за його померлим батьком та не відмінюючи таке відповідачем прийнято рішення від 25.12.2001 про затвердження розрахунку ідеальних часток в загальній власності на будинковолодіння. Також зазначає, що спірне будинковолодіння належало його померлому батькові на праві особистої власності, який заповів йому все належне майно, та у зв`язку з цим він отримав свідоцтво про право власності на спадкове будинковолодіння на 52/100 частини, яке видане на підставі оскаржуваного рішення від 28.11.2001 та свідоцтво про право на спадщину, а в подальшому після смерті дружини брата він звернувся до нотаріуса для оформлення іншої частини спадщини, але йому було відмовлено в цьому.
Позивачем не надано будь-яких доказів того, що спірне будинковолодіння в цілому належало виключно його покійному батьку і матеріалах справи такі докази відсутні.
У справі міститься вищеназваний акт, з якого убачається, що позивач ОСОБА_1 брав участь при його складенні інженером БТІ ОСОБА_7 від 07.12.2001. У акті вказано, що позивач користується частиною спірного будинковолодіння, яка відповідно до довідки-характеристики (т.1 а.с. 11) складає 52/100 його частин, а іншою частиною користуються члени сім`ї його покійного брата, зокрема дружина ОСОБА_4 і відповідач ОСОБА_2 . Саме на цю частку будинковолодіння позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька, зареєстрував у Івано-Франківському ОБТІ 28.02.2002, що встановлено судом у справі №344/11049/16-ц. Згідно технічного паспорта, на який посилається позивач, убачається, що житловий будинок складається з основної частини (кв. АДРЕСА_5 ).
Відповідно до пп. а) п. 4.1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, яка затверджена наказом Держбуду України від 9 червня 1998 року № 121 і зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за № 399/2839 оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування, зокрема: фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта державної комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію; власникам спільних будівель, які на законних підставах зробили перебудову, прибудову, внаслідок чого змінились належні їм частки. У випадках, коли співвласники не згодні змінити частки добровільно - це питання вирішується в судовому порядку. 
Позивач після смерті свого батька погоджувався з таким визначенням між сторонами розміру ідеальних часток, ним не надано суду будь-яких доказів того, що в результаті такого розподілу часток співвласників у спірному будинковолодінні порушено його права на вказаний житловий будинок. Також він вчинив всі необхідні дії щодо отримання свідоцтва на право на спадщину на майно, на яке мав право спадкування за заповітом, і оформлення права власності саме на цю спадкову частку з її реєстрацією 28.02.2002.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними рішень виконкому Вовчинецької сільської ради №34 від 28.11.2001 та №37 від 25.12.2001, оскільки судом встановлено, що такі рішення не суперечать вимогам закону, не порушують права позивача, який погоджувався з визначеною йому як спадкоємцю у 2001 році часткою в майні, тому не підлягають скасуванню та визнанню незаконними. З таким висновком погоджується і колегія апеляційного суду. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними: рішень виконкому Вовчинецької сільської ради №34 від 28.11.2001 та №37 від 25.12.2001.
Що стосується позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 від 24.12.2001, виданих на ім`я ОСОБА_1 , та на ім`я ОСОБА_5 у відповідних частках і щодо реєстрації цього права, то відповідно до вищенаведених обставин, позивач не навів суду обґрунтованих мотивів неправомірності дій сільської ради, які були б підставою для їх скасування і цією радою не проводилася реєстрація майнових прав. За таких обставин судом обґрунтовано відмовлено позивачу у задоволенні цих позовних вимог до Вовчинецької сільської ради, правонаступником якої є Івано-Франківська міська рада.
З метою об`єктивності з`ясування обставин по справі, виконання вимог цивільно-процесуального законодавства щодо повноти та всебічності дослідження доказів по справі, перевірки доводів апеляційної скарги та відповідності висновків суду обставинам справи апеляційним судом витребувано іншу цивільну справу № 344/11049/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними рішень виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради, свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання права власності на спадкове майно.
З матеріалів справи № 344/11049/16-ц убачається, що предметом позову було визнання недійсним: рішення виконкому Вовчинецької сільської ради №34 від 28.11.2001 та № 37 від 25.12.2001 року; свідоцтво про право власності на ціле будинковолодіння АДРЕСА_1 від 24.12.2001 року виданого на підставі рішення №34 від 28.11.2001 на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого в ОБТІ за №630; свідоцтво про право власності на 48/100 частин того ж будинковолодіння від 24.12.2001 виданого на підставі рішення Вовчинецької сільської Ради №34 від 28.11.2001 на ім`я ОСОБА_5 , зареєстроване в ОБТІ за № 630; свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.02.2002 видане позивачу на 52/100 спірного будинковолодіння; свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_4 на 48/100 частин будинковолодіння; свідоцтво про право на спадщину за законом видане ОСОБА_2 після смерті матері ОСОБА_4 на 48/100 частин будинковолодіння; реєстрацію права власності на 48/100 частин житлового будинку; визнання за позивачем право власності на спадкове майно за заповітом після смерті батька, а саме будинковолодіння АДРЕСА_1 .
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.12.2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20.06.2022 задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними рішень виконкому Вовчинецької сільської ради №34 від 28.11.2001 року та № 37 від 25.12.2001 скасовано та постановити в цій частині нове рішення.
Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними рішень виконкому Вовчинецької сільської ради №34 від 28.11.2001 та № 37 від 25.12.2001. В решті рішення суду залишено без зміни.
У постанові апеляційного суду вказано, що в заяві про збільшення позовних вимог позивач пред`явив позов про визнання недійсними рішення виконкому Вовчинецької сільської ради №34 від 28.11.2001 року та № 37 від 25.12.2001 року. Однак, суд першої інстанції прийнявши заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог до розгляду, відмовив у задоволенні його клопотання про залучення в якості співвідповідачів – Вовчинецьку сільську раду та постановив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними рішень виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради, без участі представника сільської ради.
У зв`язку з цим, колегія суддів у справі №344/11049/16-ц дійшла висновку, що ухвалене судом першої інстанції рішення в цій частині позовних вимог підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що не залучений до участі в розгляді справи належний відповідач – Вовчинецька сільська рада.
Залишаючи в решті без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд в постанові від 20.06.2022 щодо позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 від 24.12.2001 року виданих на ім`я ОСОБА_1 , та на ім`я ОСОБА_5 вказав, що матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 приймав участь при складенні акту інженером БТІ ОСОБА_7 від 07.12.2001 року, яким зафіксовано якими саме приміщеннями та будівлями фактично користуються співвласники будинковолодіння АДРЕСА_6 , де за померлого ОСОБА_1 розписався сам позивач - ОСОБА_1 , а у подальшому отримав свідоцтво про право власності на 52/100 частин вказаного будинковолодіння на покійного батька та у подальшому оформив свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказане майно. Ним не доведено, що таким визначенням часток співвласників у спірному будинковолодінні порушено його права на вказаний житловий будинок, а матеріали справи не містять доказів того, що спірне будинковолодіння в цілому належало виключно покійному батьку позивача. 
Позовні вимоги у справі №344/11049/16-ц з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що після смерті його батька відкрилася спадщина на спірне будинковолодіння та за заповітом ним отримано свідоцтво про право на спадщину на підставі свідоцтво про право власності на спадкове будинковолодіння на 52/100 частини, а після смерті дружини брата відповідач ОСОБА_2 - син померлої, оформив спадщину на 48/100 частин будинку, а йому відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину. При цьому, було незаконно проведено розрахунок ідеальних часток в загальній власності будинковолодіння між померлими його батьком та його рідним братом.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Апеляційним судом встановлено, що позови у цій справі та у справі № 344/11049/16-ц щодо вимог ОСОБА_1  до ОСОБА_2  в частині визнання недійсними: свідоцтва про право власності на ціле будинковолодіння АДРЕСА_1 від 24.12.2001 виданого на підставі рішення №34 від 28.11.2001 на ім`я  ОСОБА_1 , зареєстрованого в ОБТІ за №630; свідоцтва про право власності на 48/100 частин того ж будинковолодіння від 24.12.2001 виданого на підставі рішення Вовчинецької сільської ради №34 від 28.11.2001 на ім`я  ОСОБА_5 , зареєстрованого в ОБТІ за № 630; реєстрацію права власності на 48/100 частин житлового будинку повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, якими обґрунтовуються звернення позивача до суду. Тобто такі вимоги були предметом розгляду з приводу спору між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині, суд першої інстанції в порушення норм процесуального права вищенаведеного не врахував і не дослідив повно та об`єктивно матеріали справи, в зв`язку з чим прийняв в цій частині незаконне рішення, яке підлягає скасуванню у цій частині.
Доводи апелянта про те, що спадкоємцями за законом на 48/100 частин спірного будинковолодіння є апелянт ОСОБА_1 та його племінник - ОСОБА_2 в рівних частинах, оскільки після смерті його матері ОСОБА_6 відкрилася спадщина на цю частку не заслуговують на увагу.
Позивач у цій справі не заявляв позовних вимог з вказаних підстав та такі обставини не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
При цьому, такі обставини були підставою позовних вимог та предметом розгляду у справі № 344/11049/16-ц. 
Безпідставними є доводи апелянта про те, що судом не досліджено і не перевірено належним чином подані ним докази, а також що суд першої інстанції посилався на акт про розподіл ідеальних часток, який він не підписував.
Позивач не надав будь-яких доказів, що підпис в акті співвласників будинковолодіння йому не належить. Натомість матеріалами справи встановлено, що йому видано довідку-характеристику від 24.12.2001 №6291 для отримання свідоцтва про право на спадщину, згідно якої його померлому батьку належить 52/100 частини будинковолодіння, а ОСОБА_5 48/100 частини.
Колегія суддів встановила, що суд першої інстанції перевірив докази, які вказують на наявність спадкового майна і дав їм належну правову оцінку.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків,викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1  до Вовчинецької сільської ради, правонаступником якої є Івано-Франківська міська рада, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості в цій частині. Підстав для його скасування в цій частині з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними свідоцтв про право власності від 24.12.2001, про право власності на 48/100 частин будинковолодіння від 24.12.2001, реєстрацію права власності на 48/100 частин житлового будинку, ухвалено з порушенням норм процесуального права, тому воно не може залишатися в силі і підлягає скасуванню із закриттям  провадження у справі в цій частині на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.
Керуючись ст. 255 ч.1 п.3, 374, 376, 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
       п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 15 листопада 2022 року скасувати в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними: 
- свідоцтва про право власності на ціле будинковолодіння АДРЕСА_1 від 24.12.2001 виданого на підставі рішення №34 від 28.11.2001 на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого в ОБТІ за №630;
- свідоцтва про право власності на 48/100 частин того ж будинковолодіння від 24.12.2001 виданого на підставі рішення Вовчинецької сільської Ради №34 від 28.11.2001 на ім`я ОСОБА_5 , зареєстрованого в ОБТІ за № 630; 
- реєстрацію права власності на 48/100 частин житлового будинку. 
Провадження в цій частині позовних вимог закрити.
Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні решти позовних вимог залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 21 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
       Судді:                                                                        О.В. Пнівчук                                                                                        Є.Є. Мальцева