Постанова
Іменем України
 
19 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 188/1842/21
провадження № 61-10530св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Українська сільська рада Синельниківського району Дніпропетровської області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,
 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Української сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання права на земельну частку (пай).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 липня 1994 року він був влаштований на роботу до радгоспу «Дніпропетровський» Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, 06 грудня 1995 року був звільнений з членів уже КСП «Дніпропетровське» за власним бажанням.
Рішенням № ІУ-ХХП від 05 серпня 1995 року Української сільської ради, на території якої знаходилася центральна садиба КСП «Дніпропетровське», цьому сільськогосподарському підприємству було передано землі в колективну власність та постійне користування, видано державний акт на право колективної власності на землю. До цього рішення додається список членів КСП, які мають право на середню земельну частку (пай). Позивач у цьому списку значиться за № 1149.
Згідно з листом Петропавлівської районної державної адміністрації                        від 20 січня 2015 він дійсно був уключений до списку громадян, які мають право на земельну ділянку та який додавався до акта на право колективної власності на землю, однак землю не отримав по причині того, що нібито на момент розпаювання (березень 1997 року ) він не був членом КСП.
Таким чином, посилаючись на статті  22, 23 ЗК України, Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Указ Президента України від 08 серпня 1995 року             № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», просив суд визнати за ним право на земельну частку (пай) площею 10,84 умовних кадастрових гектарів як за колишнім членом КСП «Дніпропетровське» Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), за рахунок земель запасу та державного резервного фонду в адміністративних межах Української сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області та визнати за ним як за колишнім членом КСП «Дніпропетровське» Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області право власності на майнову частку (пай) у пайовому фонді майна КСП «Дніпропетровське» Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області   від 16 червня 2022 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) площею                10,84 умовних кадастрових гектарів як за колишнім членом КСП «Дніпропетровське» Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), за рахунок земель запасу та державного резервного фонду в адміністративних межах Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області; визнано за ОСОБА_1 , як колишнім членом КСП «Дніпропетровське» Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, право власності на майнову часту (пай) у пайовому фонді майна КСП «Дніпропетровське» Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області; вирішено питання стосовно судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які посилається позивач, підтверджені належними та допустимими доказами.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року апеляційну скаргу Української сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області задоволено.
Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області                 від 16 червня 2022 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, на застосуванні якої наполягав відповідач, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
У жовтні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 181/257/19, провадження № 61-19430св20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що він має право на земельну частку (пай).
При цьому застосовуючи позовну давність, апеляційний суд не перевірив, чи наявна така заява відповідача.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У січні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 від Української сільської ради, у якому вказано, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 в період з 25 липня 1994 року до 06 грудня 1995 року перебував у трудових відносинах з радгоспом «Дніпропетровський» та у зв`язку із реорганізацією підприємства 01 червня 1995 відповідно до чинного на той час Положення «Про порядок перетворення радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств і організацій у колективні сільськогосподарські підприємства», затвердженого наказом Міністерства сільського господарства і продовольства, Державного комітету по харчовій промисловості, Фонду державного майна, Міністерства економіки і Міністерства юстиції від 27 січня 1994 р. № 27/4/62/9/4/5, став членом його правонаступника колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП) «Дніпропетровське» на території Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області. Ці обставини підтверджуються доданою до позовної заяви копією архівної довідки.
 
Згідно з рішенням Української сільської Ради народних депутатів від 05 серпня 1995 № IV-XXII було виготовлено та видано 05 серпня 1995 року КСП «Дніпропетровське» державний акт на право колективної власності на землю, який посвідчував, що вказаному власнику передається у колективну власність 16 024,5 га землі в межах згідно з планом. Зазначений державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 12.
 
До цього рішення додається список членів КСП, які мають право на середню земельну частку (пай). Позивач у цьому списку значиться за № 1149.
 
Листом Петропавлівської районної державної адміністрації від 13 січня          2015 року підтверджено, що позивач був включений до списку громадян, які мають право на земельну ділянку, який додавався до державного акту на право колективної власності на землю, однак відповідно до рішень загальних зборів КСП «Дніпропетровське» № 1 від 15 березня 1997 року, № 3 від 18 лютого 2000 року, № 3 від 04 березня 2000 року, № 1 від 10 березня 2000 року позивачу відмовлено у видачі сертифікату на земельну частку (пай) по причині того, що на момент розпаювання у березні 1997 року він уже не був членом КСП.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення із таких підстав.

 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України 1990 року було визначено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-ІV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).
 
Згідно з пунктом 2 Указу Президента України № 720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.
 
Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України та зазначеного Указу Президента України особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов:                      1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акту.
 
У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня                2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.
 
Враховуючи докази, які наявні в матеріалах справи, позивач на момент одержання КСП «Дніпропетровське» державного акта на право колективної власності на землю був членом КСП «Дніпропетровське», а тому мав право на земельну частку (пай), однак право позивача не підлягає захисту в судовому порядку, виходячи із наступного.
 
Відповідно до пункту 6 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України            2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.
 
Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
 
Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.
 
Згідно з вимогами статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
 
Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР).
 
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.
 
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює у неї цю можливість знати про посягання на права.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції правомірно виходив із того, що право на позов у ОСОБА_1 виникло з 1997 року, тобто з початком розпаювання земель, коли у березні 1997 року йому відмовлено у видачі сертифікату на земельну частку (пай) у зв`язку із тим, що на момент безпосереднього розпаювання земель він не був членом КСП «Дніпропетровське», а тому трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд був зобов`язаний застосувати наслідки спливу позовної давності без подання відповідної заяви іншими сторонами спору.
 
Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що під час розгляду справи в місцевому суді відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності (а. с. 36).
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Судова практика у спірних правовідносинах є сталою, Верховний Суд неодноразово висловлював подібну правову позицію, зокрема у постановах від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17 (провадження № 61-40068св18), від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16 (провадження № 61-36780св18), від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18 (провадження № 61-1048св19), від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18 (провадження № 61-19378св19), від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19 (провадження № 61-3107св20), від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20 (провадження № 61-7084св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18 (провадження № 61-6204св19), від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20 (провадження № 61-4437св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18 (провадження № 61-6204св19), від 10 лютого 2022 року у справі № 132/1038/21 (провадження № 61-19793св21), 30 червня 2022 року у справі № 143/849/20 (провадження № 61-1089св21).
 
При цьому колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновку, вказаного у постанові Верховного Суду                          від 29 вересня 2021 року у справі № 181/257/19, з огляду на таке.
Так, у справі № 181/257/19 особа звернулась до суду із вимогами щодо встановлення факту належності йому запису у списку - додатку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, кооперативу або товариства до державного акта на право колективної власності на землю, оскільки не могла реалізувати своє право на земельну частку (пай) через допущену помилку в написанні його даних по батькові, а вимога щодо визнання права на земельну частку (пай) була похідною у вказаній справі. При цьому право на отримання земельної частки (паю) згідно списку громадян, доданого до державного акта, у якому значиться позивач у вказаній справі, ніким не оспорювалось й, відповідно, не потребувало захисту в порядку позовного провадження. У зв`язку з наведеним, під час вирішення питання щодо встановлення факту належності особі запису у списку - додатку до державного акта позовна давність не застосовується.
Натомість у справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права на земельну частку (пай), оскільки йому відмовили у видачі сертифікату.
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення суду апеляційної інстанції прийнято без додержання норм матеріального і процесуального права.
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Н. Ю. Сакара
 
О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян