Постанова
Іменем України 
15 червня 2023 року
м. Київ
справа № 752/9070/18
провадження № 51-39 км 23  
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                        ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,  
за участю:
секретаря судового засідання           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                 ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року   у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017100010012382,  щодо 
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя   АДРЕСА_1 , раніше  судимого,              17 жовтня 2016 року вироком Дніпровського районного суду міста Києва за ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 КК України із застосуванням ст.70 цього Кодексу, до покарання у виді позбавлення волі на строк  3 роки,  який 29 травня 2017 року змінений ухвалою Апеляційного суду міста Києва та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки,   
 
який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого       ч.2  ст. 125 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року                                        ОСОБА_6  визнано невинуватим та виправдано за  ч.2 ст.125 КК України у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне  правопорушення вчинене обвинуваченим. 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни. 
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він  28 грудня 2017 року приблизно о 09:30 год., перебуваючи у загальному приміщенні поверху біля квартири АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту із ОСОБА_7 через неприязні відносини, умисно, протиправно, з метою заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, наніс ОСОБА_7 декілька ударів кулаками в голову та обличчя, заподіявши потерпілій легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати судові рішення щодо                         ОСОБА_6 та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. 
 
Зазначає, що судами неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність тому, що безпідставно виправдано обвинуваченого за                                    ч.2 ст.125 КК України, тобто не застосовано закон, який підлягав застосуванню.  
В матеріалах справи відсутній технічний носій інформації на якому зафіксовано  судове  засідання  місцевого суду за 19.11.2019, а судові засіданні за 11.09.2019, 08.01.2020, 27.02.2020, 28.02.2020 не прослуховуються  через неналежну якість.  
Судовий розгляд  здійснено за відсутності потерпілої ОСОБА_7 ,  належним чином не повідомленої про дату, час та місце судового засідання. 
Вважає, що місцевий суд в порушення ст. 363 КПК України передчасно закінчив з`ясування обставин  та перевірки їх доказами, оскільки прокурор просив надати  час для виклику в судове засідання свідка ОСОБА_8 та потерпілої  ОСОБА_7 . Суд не вжив жодних  заходів для забезпечення їх явки до суду.      
Суд першої інстанції  не дав належної оцінки кожному доказу окремо, так і сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, чим порушив вимоги  ст.94 КПК України. 
В свою чергу, апеляційний суд допущені порушення проігнорував та всупереч                    ст.419 КПК України належним чином доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення не перевірив, відповідей  на них  не дав .  
Крім того, необґрунтовано відмовив у клопотанні прокурора про повторне дослідження доказів, повторно їх не дослідив, чим порушив засаду безпосередності, визначену ст.23 КПК України. 
В решті прокурор наводить доводи, які стосуються оскарження фактичних обставин справи та дає власну оцінку доказам. 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні просила касаційну скаргу задовольнити частково, не підтримала доводи в частині неналежного повідомлення потерпілої та свідка, а також про відсутність технічного запису судових засідань. 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
За змістом ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами. 
Таким чином, доводи прокурора щодо оскарження фактичних обставин справи та надання власної оцінки доказам, виходячи з вимог статей  433, 438 КПК України,  не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Натомість, вказані обставини перевірялись апеляційним судом.
Мотиви суду
 
Доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність через безпідставне, на його думку,  виправдання   ОСОБА_6 за ч.2 ст.125 КК України,  не заслуговують на увагу.  
Статтею 17 КПК України передбачено, що  ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.
Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення вини поза розумним сумнівом. Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Конституцією України задекларовано, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь (ч. 3 ст. 62).
Стаття 373 КПК України передбачає, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. 
Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні поряд з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Згідно із ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.
Суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом. Проте сторона обвинувачення не надала суду належних, достатніх, вагомих доказів, які б у своїй сукупності доводили винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому  кримінального правопорушення. 
Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. 
Місцевий суд наведених вимог закону дотримався. Тому доводи прокурора з цього приводу безпідставні.  
Обвинувачений ОСОБА_6 категорично заперечував свою причетність до вчинення зазначених в обвинувальному акті дій.
Дослідивши безпосередньо в судовому засіданні надані прокурором докази  та  оцінивши їх із дотриманням  вимог ст.94 КПК України, суд правильно встановив, що вони не містять відомостей про спричинення потерпілій тілесних ушкоджень саме обвинуваченим ОСОБА_6 . Висновок судової експертизи  підтверджує лише наявність у потерпілої тілесних ушкоджень. Протоколи слідчих дій  із потерпілою та свідком не містять даних за якими можливо було б  ідентифікувати  обвинуваченого.  Крім того, у справі відсутні   докази про те, що обвинуваченому, який  зареєстрований та проживає у м. Фастів Київської області,  належить квартира у м. Києві, де, за версією обвинувачення, потерпілій заподіяно тілесні ушкодження.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов переконливого висновку, що надані стороною обвинувачення докази, кожен окремо, дійсно підтверджують певні обставини, однак у своїй сукупності вони не доводять того, що кримінальне правопорушення було вчинене саме  ОСОБА_6 .  
Заслуговує на увагу і той факт, що ОСОБА_7 майже за чотири роки розгляду   справи в судах, у якій вона має процесуальний статус потерпілої, жодного разу не з`явилась в судові засідання, в той час, коли кримінальне провадження розпочато за її заявою та здійснюється у формі приватного обвинувачення. 
Відповідно до ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. 
В судовому засіданні ані потерпіла, ані свідок показання надані на досудовому розслідуванні не підтвердили.
Сторона обвинувачення скаржиться, що судовий розгляд здійснено за відсутності потерпілої ОСОБА_7 належним чином не повідомленої про дату та час судового  розгляду.  
Однак, така інформація не підтверджується матеріалами провадження. 
Суд першої інстанції, починаючи з дати призначення підготовчого судового засідання неодноразово направляв на адресу потерпілої  ОСОБА_7   виклики до суду. Про призначені  підготовчі судові засідання 18 червня 2018 року,  15 березня та 11 квітня 2019 року потерпіла була повідомлена належним чином,  що підтверджено  наявними у справі рекомендованими повідомленнями  про вручення їй особисто судових повісток.
Після призначення кримінального провадження до розгляду, починаючи з 11 квітня 2019 року,  на неодноразові виклики,  потерпіла жодного разу не з`явилася до суду, хоча належним чином повідомлялася про дату та час судових засідань, шляхом вручення повістки про виклик до суду. Матеріали  провадження свідчать, що судом були вжиті всі можливі заходи щодо належного повідомлення потерпілої  про дату та час судового розгляду, але про причини неприбуття вона суд не повідомляла. Зважаючи на необхідність розгляду кримінального провадження у розумні строки, місцевий суд, переконавшись у тому, що потерпіла ОСОБА_7 була  завчасно повідомлена про час і місце судового розгляду,  після   з`ясування  думки сторін, в тому числі й сторони обвинувачення, ухвалив рішення про здійснення  судового розгляду за її відсутності. Тому порушення  вимог КПК України, про які безпідставно йдеться у касаційній скарзі,   відсутні. 
Аналогічна ситуація щодо неявки в судове засідання свідка ОСОБА_8 .   
За змістом ч. 2 ст. 327 КПК України,  прибуття в суд  свідка забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Суд сприяє сторонам кримінального провадження у забезпеченні його явки шляхом здійснення судового виклику.
Із матеріалів справи убачається, що місцевий суд, за клопотанням прокурора,  неодноразово викликав свідка ОСОБА_8 в судові засідання, однак вона, отримуючи повістки, до суду  не з`явилася. В свою чергу, сторона обвинувачення, котра була ініціатором її допиту, не  забезпечила  її  явку. Прокурор, протягом усього розгляду справи місцевий судом, який тривав  майже два роки,  клопотав про відкладення судового розгляду та запевняв, що  на  наступний раз  забезпечить  явку як свідка так і потерпілої. Місцевий суд задовольняв такі клопотання, відкладав розгляд та здійснював їх повторний виклик.
В судовому засіданні, 08 січня 2020 року, прокурор вкотре не забезпечив явку свідка і потерпілої,  з цієї підстави вважав за неможливе  закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, тому просив відкласти розгляд справи. Суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.363 КПК України, вирішив клопотання прокурора, обґрунтовано відмовив у його задоволенні, постановив протокольну ухвалу про закінчення з`ясування обставин справи  та перейшов  до судових дебатів.  
Таким чином, прокурор не виконав належним чином свого процесуального обов`язку визначеного ст. 327 КПК України та не забезпечив прибуття в судове засідання заявленого ним свідка, натомість,  місцевий суд, дотримуючись вимог кримінального процесуального закону,  здійснив усі можливі дії для  виклику, тим самим  сприяв стороні обвинувачення  у забезпеченні явки.   
Щодо відсутності у матеріалах кримінального провадження технічних носіїв інформації на яких зафіксовано судові засідання  місцевого суду,  через їх  неналежну якість, то такі доводи не заслуговують на увагу.  
Із матеріалів провадження видно, що  судове провадження щодо ОСОБА_6  в суді першої інстанції, відповідно до вимог ст. 107 КПК України,  фіксувалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу, під час судового засідання вівся журнал судового засідання. До матеріалів провадження додано журнали усіх судових засідань та технічні носії інформації, на яких зафіксовані всі процесуальні дії, проведені на стадіях судового розгляду. Технічні носії інформації достатньо прослуховуються, із них  можливо  з`ясувати  перебіг судового процесу, жодних переривань звукозапису, які б свідчили про неповноту відображення судового процесу на технічному носії, не виявлено. 
Суд звертає увагу, що згідно п.7 ч.2  ст. 412 КПК України підставою для скасування судового рішення є відсутність журналу судового засідання або технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції. Проте, недоліки аудіозапису судового засідання за наявності технічного носія інформації та журналів цих судових засідань не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Що стосується доводів  сторони обвинувачення  про безпідставну, на його думку, відмову апеляційного суду у   повторному  дослідженні доказів,  то такі не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.
Положеннями ст. 404 КПК України чітко регламентовано,  що за клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Сам факт незгоди сторони з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.
Прокурор під час апеляційного перегляду просив повторно  дослідити докази через неправильну, на його думку, їх оцінку місцевим судом.   З огляду на те, що сторона обвинувачення не наводила жодних  обґрунтувань того, що докази були досліджені судом першої інстанції не повністю чи з порушеннями, а підстав, передбачених частиною третьою статті 404 КПК  України, для повторного їх дослідження апеляційним судом встановлено не було, тому суд правомірно відмовив у повторному їх   дослідженні. 
Обмежившись аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду. За результатами перегляду вироку, суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою зазначених доказів, даною місцевим судом, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій статтею 23 КПК України засаді безпосередності судового розгляду.
При цьому, апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги  сторони обвинувачення  та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог ст.419 КПК України  мотиви на їх спростування.
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином  вмотивованою, вона в повній мірі відповідає  вимогам статей 370, 419 КПК України, тому  касаційні доводи  прокурора  в цій частині теж неприйнятні.
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування  судових рішень, а тому підстав для задоволення касаційної скарги  немає.
Беручи до уваги викладене та, керуючись статтями 434, 436, 441,442 КПК України, Суд вважає, що  оскаржувані судові рішення слід залишити без зміни.
 
З цих підстав Суд ухвалив: 
 
Вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                                   ОСОБА_9                                        ОСОБА_3