ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4440/23 Справа № 206/1485/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Плінська А. В. Суддя у 2-й інстанції - Канурна  О. Д.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:        
головуючої судді Канурної О.Д.,
суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В., 
за участю секретаря судового засідання: Керімової - Бандюкової Л.К., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року у справі № 206/1485/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (суддя першої інстанції Плінська А.В.), -
                                В С Т А Н О В И В:
У квітні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
       В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 01 квітня 2016 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав в борг 1310911,00 грн., що еквівалентно 50000 дол. США, про що відповідач написав розписку, які зобов`язався повернути через 12 місяців з моменту отримання позики у гривні за курсом НБУ на день повернення. 
Таким чином, 01.04.2017 року за курсом НБУ на день повернення, який становив 26,97 грн за 1 долар США, відповідач повинен був повернути позивачу суму позики у розмірі 1348500,00 грн. 
27 квітня 2016 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав в борг 1250000,00 грн., що еквівалентно 50000 дол. США про що відповідач написав розписку, які зобов`язався повернути через 12 місяців з моменту отримання позики у гривні за курсом НБУ на день повернення.
Таким чином, 27.04.2017 року за курсом НБУ на день повернення, який становив 26,58 грн за 1 долар США, відповідач повинен був повернути позивачу суму позики у розмірі 1329000,00 грн.
Загальна сума боргу за договорами позики від 01.04.2016 року та від 27.04.2016 року складає 2677500,00 грн. 
З 04.08.2017 року по 11 квітня 2018 року відповідачем було частково повернуто суму боргу в розмірі 74500 грн., а тому позивач просить стягнути з відповідача залишок боргу в розмірі 2603000,00 грн. та 30 відсотків річних, що передбачено умовами договорів позики.
Відповідно до п. 10 договору позики від 01.04.2016 року у випадку порушення відповідачем строку повернення суми позики на всю суму позики, яка не була вчасно повернута, нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 30%, які нараховуються за весь період користування чужими грошовими коштами.
Аналогічні положення містить п. 10 договору позики від 27.04.2016 року.
       Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму боргу за договором позики від 01.04.2016 року та договором позики від 27.04.2016 року у розмірі 2603000,00 грн; 30% річних від простроченої суми боргу за договором позики від 01.04.2016 року та договором позики від 27.04.2016 року у розмірі 2280655,89 грн., а також покласти на ОСОБА_1 судові витрати по справі.
       Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволені.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від 1 та 27 квітня 2016 року в розмірі 2 603000,00 грн. та відсотки річні від простроченої суми заборгованості, що становить 2280 655 грн. 89 коп., а також сплачений судовий збір в розмірі 11350,00 грн.
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про перегляд заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року.
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року, задоволено.
Скасовано заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року у цивільній справі № 206/1485/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Призначено справу до розгляду в судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.
Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволені частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від 1 та 27 квітня 2016 року в розмірі 2 603000,00 грн. та 3% відсотки річні від простроченої суми заборгованості, що становить 228 065 грн 58 коп., а також сплачений судовий збір в розмірі 6583,00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
       Не погодившись з указаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити в повному обсязі, а також стягнути з позивача судові витрати по справі.
       Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Апелянт посилається на те, що позивачем сума основного боргу за договорами позики від 01.04.2016 року та 27.04.2016 року визначена не вірно, оскільки він вираховує суму суму боргу у гривнях по відношенню до еквівалента 50000,00 доларів США за курсом НБУ на дату закінчення строку повернення, однак, це не відповідає умовам договору, оскільки відповідач згідно договорів та розписок отримав грошові кошти у гривні і сторонами визначено їх еквівалент у доларах США, згідно п. 6 договорів позики відповідач зобов`язується повернути грошові кошти у гривні, тобто у тій самій кількості, що і отримав у гривні, п. 6 не містить вимоги вимоги повернути грошові кошти у гривні в еквіваленті 50 000,00 доларів США за курсом НБУ на день повернення, разом з цим, суд першої інстанції проігнорував вказані доводи відповідача та не надав належної правової оцінки вказаним обставинам.
Також суд першої інстанції не вірно визначив дату початку перебігу позовної давності за договором позики від 01.04.2016 року, що призвело до незаконної відмови у застосуванні строку позовної давності за заявою відповідача, так як отримавши позику 01.04.2016 року зі строком повернення через 12 місяців з дати отримання, відповідач зобов`язаний був повернути суму позики в останній день останнього місяця, тобто 31.03.2017 року, а тому початок строку позовної давності припадає на 01.04.2017 року, який сплив 31.03.2020 року, а не 02.04.2020 року, як визначено судом. Порядок розрахунку строку позовної давності апелянтом наведено на підставі правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 24.12.2019 року по справі № 1522/21042/12. Проте, з позовом позивач звернувся лише 08.04.2021 року. Посилання суду на постанову КМУ від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України короновірусу COVID 19», як на підставу не пропуску позивачем строку позовної давності, є незаконним та хибним, оскільки постанова КМУ є підзаконним нормативно-правовим актом та не може змінювати закон, внесення змін до якого можливе лише іншим законом. На підставі Закону України від 30.03.2020 року № 540-IX, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 12, який вносив зміни у дію норми ст. 257 ЦК України у часі на майбутнє, разом з тим, вказаний пункт набрав чинності 02.04.2020 року з моменту опублікування цього закону. Вказана норма закону не має зворотної дії у часі та розповсюджується на відносини з дати набрання чинності.
Крім того, апелянт посилається на те, що позивачем заявлено вимоги про стягнення 30% процентів за користування чужими грошовими коштами, посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України, разом з тим, вимога про стягнення 3% річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України не є тотожною 30% процентів за користування чужими грошовими коштами на підставі ст. 536 ЦК України, проте, судом не надано належної правової оцінки вказаним обставинам, у зв`язку з чим дійшов до необґрунтованого висновку про задоволення незаявлених позовних вимог про стягнення 3% річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, чи допустив порушення процесуального права, вийшовши за межі позовних вимог.
Також, апелянт посилається не те, що договір позики за своєю правовою природою є строковим договором, отже визначення строку договору є його істотною умовою, проте, позивач і відповідач при укладенні оспорюваних договорів позики не дійшли згоди щодо усіх істотних умов, а саме не визначили строк дії договорів, такий строк не визначений взагалі, у зв`язку з чим вважає договори позики недійсними.
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2023 року цивільну справу №206/1485/21 витребувано з суду першої інстанції.
       27 березня 2023 року цивільна справа надійшла до апеляційного суду.
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано сторонам строк для подання відзиву.
        Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року справу призначено до розгляду.
Копію ухвали про призначення справи до розгляду від 25 квітня 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 супровідним листом від 11.04.2023 року було надіслано засобами поштового зв`язку.
26 квітня 2023 року від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.        
       В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 14 червня 2023 року відповідач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою (а.с. 238). 
В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 14 червня 2023 року позивач ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою (а.с. 239).
Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Семченко В.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є, зокрема: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Із матеріалів справи вбачається, що 01 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики без номера, відповідно до п. 2 якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 суму позики в розмірі 1310911,00 грн., що еквівалентно 50 000 дол. США у готівковій формі. Сторони домовились, що договір є безпроцентним. Позичальник зобов`язався повернути суму позики в повному обсязі через 12 місяців з моменту отримання суми позики.
27 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики без номера, відповідно до п. 2 якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 суму позики в розмірі 1250000,00 грн., що еквівалентно 50000 дол. США у готівковій формі. Сторони домовились, що договір є безпроцентним. Позичальник зобов`язався повернути суму позики в повному обсязі через 12 місяців з моменту отримання суми позики. 27 квітня 2016 року ОСОБА_1 написав розписку про отримання позики в розмірі 1250000,00 грн. від ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивачем сума основного боргу за Договорами позики від 01.04.2016 року та 27.04.2016 року визначена невірно, є безпідставними, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як вбачається із частини 1 статті 1046 ЦК України,  за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Відповідно до частини 1 статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження  укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно вказана сума боргу за договорами позики, оскільки пунктом 6 договору позики від 01.04.2016 року та від 27.04.2016 року передбачено, що позичальник зобов`язується повернути суму позики в повному обсязі через 12 місяців з моменту отримання суми позики від позичкодавця (строк повернення суми позики) шляхом передачі позичкодавцю грошових коштів у готівковій формі у гривні за курсом НБУ на день повернення (а.с. 13 - 14).
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції незаконно стягнуто 3% річних, є безпідставними, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
           Дніпровський апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підлягають саме стягнення 3% річних від простроченої суми, які складають 228065 грн. 58 коп., адже позивач заявив вимоги про стягнення відсотків річних на підставі статті 625 ЦК України та помилково їх ототожнив із окремим видом відповідальності, збільшивши 3% річних до 30%.  
Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції невірно визначив дату початку перебігу строку позовної давності за договором позики від 01.04.2016 року, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до частини 1 статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частиною 5 вказаної вище статті передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. 
Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 
Відповідно до частини 4 вказаної вище статті, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що як слідує з договорів позики, у позивача з`явилось право на захист в судовому порядку зі спливом 12 міс. з моменту укладення кожного з договорів, по проходженню яких відповідач зобов`язався повернути кошти, тобто строк позовної давності мав би сплинути 2 квітня та 27 квітня 2020 року, оскільки із матеріалів справи вбачається, що відповідач частково погашав заборгованість за договорами позики і останній платіж було здійснено 11.04.2018 року, тобто з 12 04.2018 року треба відраховувати строк позовної давності (а.с. 18 - 24). 
Дніпровський апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача про те, що посилання суду на постанову КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» як на підставу не пропуску строку позовної давності є незаконним, виходячи з наступного.
З позовною заявою до суду позивач звернувся 08.04.2021 року (а.с. 2), а строк позовної давності спливав 12.04.2021 року, тобто позивачем не пропущено строк позовної давності.
Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає за необхідне виключити із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» як підставу для продовження строку позовної давності.
В іншій частині рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року слід залишити без змін. 
       Керуючись ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд - 
П О С Т А Н О В И В: 
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» як підставу для продовження строку позовної давності.
В іншій частині рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді:                                                                        О.Д. Канурна

                                                                       Т.В. Космачевська

                                                                               О.В. Халаджи

Повний текст судового рішення складений 19 червня 2023 року 

Суддя: О.Д.Канурна